Első fejezet

FEHÉR ÉS VERES SÁRKÁNY

1.

Agulai teste észrevétlenül hatolt át a sötétségből és a ködből szőtt falon. Láthatatlan kezek emelték a magasba, ámde mindvégig lapockáiban érezte a derékalj nyomását.

Sátrában feküdt, a köd mégis akadálytalanul áramlott befelé a hideg éjszakából. Megborzongott. Gonosz álom ez: elárulja magát, felfedi valódi mivoltát, s mégis oly valószerű. Agulai nem szerette az ilyesfajta álmokat.

Izmai önkéntelenül is görcsbe rándultak, amikor a sátor lapjára rávetült az a kimondhatatlanul sűrű árnyék.

Dermedten figyelt.

A tábortűz fénye lassan közeledő, hatalmas alak körvonalait festette a sátorlapra. Tagbaszakadt démon volt, irdatlan végtagjainak egyetlen csapásával elsöpörhette volna a harcos sátrát. Mégis csöndben közeledett: még nyálkás lábainak csusszanása sem hallatszott a füvön.

– Nem látja senki sem? Hát alusznak mind az őrök, odakinn? – A nomád kábultan próbált feltápászkodni a feje mellé erősített bőrpajzsba kapaszkodva. Nem sikerült: megszédült és visszahanyatlott a derékaljra. Fejében ezer dühödt méh dongott, agyvelejét csípdelve, hajszálvékony repedéseket hasítva dobhártyáján.

Átkozott zümmögés!

Felpillantott, de minden eszeveszetten forgott körülötte, éppen ellentétes irányban forrongó gyomrával.

– Kárhozat! Végem!

A ködgomolyag ekkor már teljesen betöltötte a sátrat, s csípni kezdte Agulai szemét. Mozdulni akart megint, de a kintről közeledő teremtmény bilincsbe verte akaratát. Igen! – Agulait megdermesztette a felismerés. A köd falán át kibontakozó jövevény diadalmas árnyékként tornyosult sátra fölé. Ez a semmi mással össze nem téveszthető koponyaforma és a két lángoló szem… Agulai szíve összeszorult. Ez Gutaur! A lelkek csónakosának szolgája.

Érte jött volna?

A kétségbeesés e pillanatban halálfélelmén is felülkerekedett. Hiszen a lelkek csónakosa nem a harcmezőn érte utol, nem a törzs hadi ösvényei mentén lesett rá, hanem éjjel, álmában lepte meg.

Ez hát a büntetése!

Miért engeded, Öregisten, hogy így legyen, miért?

Lehunyta szemét, s keze a nyakában hordott amulettre tévedt. A szarvas nem fogja megvédeni, ezt jól tudta. Nem is várta tőle. Néma fohásszal a szarvasanyának ajánlotta lelkét, ahogy azt a harcosnak tennie kell, mielőtt a szolgáló magával ragadja a világvégfalon túli tartományba.

Érezte maga körül az erjesztett gaiszka bűzös kipárolgását, s egy pillanatra elszégyellte magát: így kell a csillagösvényre lépnie, ilyen mocskosan, méltatlanul? Gyalázat!

Miért nem korábban?

Elég lett volna néhány átkozott hét!

Akkor még büszke harcosként állhatott volna Arany Atyácska színe elé, teljes fegyverzetben, övén a csatákban szerzett dicsőséget idéző rovásokkal.

Nem így…

Tétován arcához érintette kezét: többnapos borosta és bőrére száradt, ragacsos gaiszka.

Bűn… fertő…

Miért, miért éppen most?

Utolsó kísérletet tett, hogy feltápászkodjon, mielőtt a démon belép a sátrába, de keserűen tapasztalta, hogy remegő izmai nem engedelmeskednek akaratának. Vajon az ital tette ezt vele, vagy valóban Gutaur rontó varázsa hatása alá került?

Itt hát az idő…

Gépiesen mormolni kezdte az ösvény-ének első mondatait. Sejtette, nem méltó rá, hogy ajkain e szavakkal térjen a csillagösvényre, de valahol lelke mélyén remélte, hogy Arany Atyácska emlékezni fog majd megannyi csatában szerzett érdemeire is.

Nemcsak a gyalázatra…

Itt állok az út elején, üres kézzel, meztelen lélekkel, ahogy a porból megalkottál. Vigyél, uram, engem, vezess az ősatyákhoz! Vezess a pusztába, ahol nincsen kezdet és nincsen vég! Vezess az égig érő fához, minek gyökere a múltba markol, s melynek ágain az eljövő csillaga vár…

Halk reccsenéssel hasadt fel feje mellett a sátor lapja. Kinyitotta szemét. Most már ez is elviselhetetlen fájdalmat jelentett: szemhéja alatt millió, izzó tű hasított szaruhártyájába.

Igen… A démon odakint lihegett, körvonalai reszkettek a fáklyafényben.

A csillogó karmok lassan tépték tovább a nemezt, mintha eleven húst szakítottak volna. Ebben a pillanatban a sátorlapon felhasadó három csíkon át tűzfény tört be a sötétbe.

Agulai felüvöltött, arrébb rándult fektében, de már későn kapta karját arca elé.

Égett hús bűze terjengett, s ahogy odanyúlt, kezét is megperzselte a forróság. A sátorlap lángoló cafattá zsugorodott körülötte.

Agulai érezte, hogy arcán három keskeny égéscsík izzik a túlvilági fény lenyomataként. Ez felrázta: egy csapásra felizzott a lelke mélyén parázsló ősi düh.

Jól van!

Gyere, démon! Küzdjünk meg hát!

Agulai tántorogva talpra állt, remegő térdei éppen csak megbírták súlyát. Vaksin tapogatózott maga körül, szablyáját kereste, vagy bármiféle fegyvert, amivel megnehezíthetné Gutaur dolgát, de nem talált semmit, esetlenül kapálózott maga körül, elbotlott valamiben, és elterült a földön.

– Átkozott! Hát harcolni sem engedsz?

Szégyen és elkeseredés öntötte el.

Az lett volna a csoda, ha annyi gaiszka után, amit éjszaka vedelt, egyáltalán talpra bírt volna állni. A szablyájának pedig itt kellett volna lennie a bőrpajzsra akasztva, de homályos emlékképeiben felrémlett, amint öntudatlan részegségében a sátor valamelyik sarkába hajította, sok-sok órával elébb.

– Kárhozat! Miért éppen most?

Hirtelen csönd támadt körülötte…

Agulai megérezte, hogy a démoni árny már a feje fölött tornyosul; odakintről hideg szél áramlott a sátorba, de nem űzte el a szörnyeteg dögletes bűzét.

A nomád elakadó lélegzettel, szűkölve a földhöz préselte testét.

– Miért nem merek szembenézni vele? – kérdezte magától. Saját félelme rettentette leginkább. Félelem, amit korábban soha nem érzett.

Ide jutottam hát?

Megérdemlem a halált!

Kipréselte tüdejéből a levegőt, s minden erejét összeszedte, igyekezve elűzni tudatából az arcát kínzó fájdalomhullámokat.

Kelj fel! Utoljára, kelj fel, és nézz szembe vele!

A belső parancsnak engedelmeskedve megszűnt remegése, s a hideg szél mintha még az undorító gaiszkapárát is kisodorta volna agyából.

Megtámaszkodott derékaljában, és lassan talpra állt.

Aztán felemelte fejét.

– Itt vagyok, Gutaur! Értem jöttél! Készen állok!

A démon alig karnyújtásnyira állt tőle, alig tudta terjedelmes testét a sátorba préselni.

Őt nézte, hatalmas, izzó szemével mintha a lelke mélyére akart volna látni. Sok száz tépőfoga megcsillant az éjszakában, tágra tátott pofájából halálbűz áradt a nomád arcába.

– Itt vagyok! Készen állok!

Gutaur felbömbölt, és az üvöltés valósággal elsodorta Agulait.

Mielőtt azonban a szörnyeteg kinyúlhatott volna érte, valami elsuhant a túlvilági csónakosának szolgája mögött, aztán a következő pillanatban lángoló kaput nyitott a sátorfalon.

Kaput a visszatéréshez.

Süvítő szél kélt a mélyből, és a sátorlap hasadékán beáramló fényözönben, elérhetetlen messzeségben egy irdatlan katedrális körvonalai bontakoztak ki a semmiből.

Agulai egykedvűen vette tudomásul, hogy a démont megragadja valami, és elrántja a közeléből.

Belebámult a fényáradatba.

A lángfal nem csalta meg érzékeit, tudta, a katedrálist a valóságban örök sötétség burkolja. A fekete víz, mely körbevette, hirtelen megelevenedni látszott. A mélyből idegen tekintetek meredtek rá. Mind némán figyelték, amint a szárnyas szörnyeteg acsarkodva, pofáját csattogtatva hátrál, egyre kisebb lesz, aztán eltűnik a katedrális előtt megnyíló kapuk egyikében.

A nomád egy kardot látott lebegni a víz felett. A fénylő fegyver felé repült, rongyos gyolcscafatok lebegtek körülötte, lángra kaptak, felizzottak, aztán fekete pernyeként hullottak a tengerbe. Agulai önkéntelenül kinyújtotta kezét a kardért, pedig tudta, nem őt illeti. Mégis elviselhetetlen vágyat érzett, hogy megérinthesse, csak egy pillanatra, hogy reszkető ujjaival végigsimíthassa a fénylő pengét.

Valahol, Gadur kapui mögött tehetetlen dühvel tombolt a szörnyeteg, s e pillanatban valami megmoccant a katedrális mélyén.

Agulai képtelen volt tovább a fénytengerbe bámulni. Arcán a három égéscsík füstöt vetett, szemei könnybe lábadtak a fájdalomtól. Megszédült, szeretett volna megkapaszkodni valamiben, de ijedten kapta maga elé a kezét.

Valami megérintette a vállát.

2.

Hűvös kéz volt, nyugtató.

Felült. Saját üvöltésének visszhangja lebegett körülötte a sátor csendjében. Ő kiáltott, egyedül ő.

Oldalt fordította fejét: a sátorlapon három felszakadt csíkot pillantott meg, melyen túl még csak sejtelmesen derengett a közelgő hajnal fénye.

Gadur lángoló kapuja megnyílt, s Gutaur mégsem ragadta magával?!

Ó, Öregisten, hát megláthatom napod fényét? Megszabadítottál a lelketlen szörnyeteg karmaiból?!

Önkéntelenül is arcához kapott. Ujjai égett sebeket tapintottak, ahol álmában a lángcsíkok bőrébe égtek. A kéz ismét a vállához ért.

Az a kéz.

Agulai nagyot nyelt, és megérintette a vállán nyugvó puha ujjakat. A hajnal lopva közeledett, odakünn még engesztelhetetlen, hideg szél fújt a Duna felől. Talán könnyű záport hoz keletről. A levegőnek esőszaga volt.

– Anyám – szólt a nomád száraz hangon. Ismerős érzés kerítette hatalmába: a fejében dongó méhsereg, az agyába akaszkodó fájdalomkarmok, az izmait emésztő tehetetlenség… – Hogyan jutottál át az őrökön?

A nő elmosolyodott. Mi mást kérdhetne, kinek élete függ az őrök éberségétől? Sohasem szokja meg, hogy akadnak fortélyok, melyek örökre rejtve maradnak egy íjász zöm kapitánya előtt. Pedig Agulai jól tudta, hogy az érkező ismeri Csák törzsének szokásait, hisz’ ereiben a nemzetség vére csörgedez.

– Jöttem, hogy figyelmeztesselek! – mondta az asszony szelíden. – Hamarosan indulnod kell! – Gyengéden megcirógatta a fiú összetapadt, csimbókos fürtjeit.

– Te küldtél álmot rám? – kérdezte Agulai, és lassan hátrafordult.

Ki előtte állt, apró termetű, szinte töpörödött nomád nő volt, legalább negyvenesztendős, de még mindig igézően szép. A halvány hajszálráncok is szépek voltak arcán. Nagy, barna szeme melegen sugárzott, s csupán őszülő haja árulkodott koráról. Zöld köpenyt viselt, amit aranyveretű nomád övvel fogott össze derekán. Az övön ugró szarvas arany figurája csillogott.

– Álmok… – mondta mosolyogva. – Én nem tudok álmot ébreszteni, fiam. Amit láttál, talán nem is álom volt! – Vékony ujjai megérintették a fiú arcába égett csíkokat. – Gutaur a közelben vadászik… érzem.

Agulai megpróbált felkelni, de a gaiszkapára, amiben fetrengett, visszarántotta.

– Hát igaz… – sóhajtott az asszony szomorúan. – Nem hittem, hogy az. – Körbepillantott a sátorban. Fegyverek, ruhák szanaszét hajigálva, a földön serlegek és kupák hevertek, s mindent betöltött a gaiszka émelyítő bűze. – Jaiga azt mondta, napok óta színedet sem látni! – hangja ridegen, szemrehányón csengett. – Azt mondta, részegen fekszel egész nap!

Agulai nem felelt, lehorgasztott fővel ült a derékalján, erőt gyűjtve a következő kísérlethez.

– Jaiga azt is mondta, napok óta nem láttak az ostromlók között sem! – Az asszony hangja most már dühösen visszhangzott a nemezlapok között. – Anghel fia gyáván, részegen megbúvik vackában, míg a többiek harcolnak!

Agulai a fülére tapasztotta remegő kezét.

– Hagyd abba, kérlek, anyám!

Az asszony gyengéden felemelte a nomád borostás, ragacsos arcát.

– Neked kell abbahagynod, fiam!

Agulai bólintott, elérkezettnek látta az időt, hogy újra megpróbáljon feltápászkodni. Ezúttal sikerült is, kinyújtóztatta elgémberedett tagjait, odatántorgott a bejárathoz, aztán felhajtotta a sátor fedőlapját, hogy a hajnal halvány fénypászmái elűzzék az álom ködgomolyagjait.

Még mindig tarkóján érezte a forró leheletet, amit a karnyújtásnyira várakozó démon bocsátott rá.

Nem álom volt… A csontjaiban érezte – jaj, de mennyire érezte, hogy nem álom volt! Több annál! A bizonyosság tudatát sámán nagyapjától örökölte. Agulaiban nem sok közös volt Marug kopárral, talán csak azok a jövőmutató látomások, melyek időről időre erőt vettek rajta.

Mint most.

Így érezte meg, mikor kap sebet, mikor aratnak diadalt, mikor fordul rosszra a harc sora. Gyakorta megsejtette, minek kell történnie, de anyja bölcs tanácsára minderről hallgatott társai előtt.

Csak éppen azon a napon nem segítette semmiféle látomás.

Azon a gyűlölt, átkozott napon, amikor végleg elhagyta a szerencséje.

– Mit mondtál, anyám? – akadozva próbálta felidézni az asszony szavait. – Hová kell indulnom hamarosan?

Anács kalud, Csák törzsének legszebb asszonya talányosan nézett rá. Mintha a válasz ott rejtezett volna magában a kérdésben, vagy mintha a kérdés maga volna a válasz. Agulai ismerte ezt a tekintetet. Most azonban túlságosan fáradt volt a Gutaurral megélt éjszaka után, semhogy e talányon törje a fejét.

– Anyámnak tudnia kell, hogy méltatlan vagyok mindenre immár. Igen, igaz. Részegen fekszem itt egész álló nap, senki nem mer zargatni! Hallom, ahogy a harcosok pusmognak a hátam mögött, ha kiteszem a lábam… Ő az! – mutatnak rám, ha elhaladok mellettük. Ő az! Ő tette! Miatta történt minden…

– Ostobaság! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Anács kalud. – Nem lenne szabad kínoznod magad, fiam. Ami történt, megtörtént…

– Megtörtént… – bámult fásultan maga elé Agulai. – Igen, megtörtént…

– A harcosok között a helyed! Ma újabb ostrom kezdődik.

– Tudom… Nagy csata lesz, az Öblös-toronynál… A gezibek tegnap óta hordják a földet a folyóba. Azért azt tudom, mi történik körülöttem!

Felnézett, hogy lássa anyja arcát, de meglepetésére semmiféle érzelmet nem olvashatott le róla.

– Fiam! Ami történt, megtörtént!

– Ha csak ezért jöttél, hogy ezt mondd, hiába jöttél. Ezt tudom magam is.

Az asszony fia szemébe mélyesztette tekintetét.

– Más ok hozott ide!

Agulai nyugalmat erőltetett magára. Semmiféle joga nem volt többé büszkeséget, méltóságot színlelni.

– Egy embert hoztam hozzád, fiam. Vendéget, ki messziről jött, s téged keres.

Vendég? – Agulai szeme elkerekedett.

Anács kalud illedelmesen félreállt a fiú elől, hogy utat engedjen a lassan befelé lépkedő alaknak.

A nomád megrezzent a sátorlap csattanására. Oldalához kapott, de szablyája még mindig a sátor egyik sarkában hevert. Mire tekintete odavillant, anyja nyugtató kezét érezte ismét a vállán.

Harmadszor már ezen a pirkadaton.

– Térdelj le, fiam! Kérlek! – Még soha nem hallotta ilyennek hangját, noha maga sem tudta, mi az a különös tónus, ami ijesztővé teszi. Hisz’ sem félelmet, sem aggodalmat, sem haragot nem érzett ki belőle, mégis…

Az érintéstől hűvös akarat áradt szét vállában, s kívülről szinte látta is magát, amint önkéntelenül térdet hajt az érkező előtt. Behunyta szemét, és csak akkor nyitotta ki, amikor megérezte azt az enyhén kesernyés, de egyáltalán nem kellemetlen illatot, ami az idegenből áradt.

Felpillantott, s egy Hor-papot látott maga előtt. Szürke köpenyt viselt, rendjének szokásához híven mélyen arcába húzta csuklyáját, alóla figyelve nagy érdeklődéssel az ifjú nomád harcost.

– Ő Apshar, a barátunk – mondta Anács kalud szelíden. – Bíznod kell benne!

Agulai anyjára villantotta tekintetét, hogy lássa, hihet-e neki. Aztán arra gondolt: ha anyja és ez a Hor-pap átjutottak a nomád sereg őrgyűrűin, akkor bizonnyal el is hitethetnek vele bármit, amit csak akarnak.

Legjobb lesz hát, ha hallgat és figyel.

Apshar különös teremtmény volt.

Más, mint a Hor-papok, akiket Agulai addig ismert. Külsejében, leszámítva az alaktalan, bő köpenyt, nem mutatkozott semmi különleges, titokzatos. Mozdulatai kimértek voltak, mégis természetesek. Alakja sem tűnt félelmetesebbnek bármely törzsbéli férfiénál. A szürke szövet kissé zömök, telt testet takart, s a harcos már-már látni vélte a terebélyes háj aljánál gyűrűző redőket is.

Egészen emberi, futott át Agulai agyán a gondolat.

Emberi?