Első fejezet

FÖRGETEG KÉL

1.

HUNYAD, ERDÉLY, MAGYARORSZÁG,
A. D. 1438 NYARA

A fiú hétévesforma lehetett. Barna képű, vézna kölyök volt, szinte elveszett a csontos, csupa izom harci mén nyergében. Gyermeksisakja alól kilógó szalmaszín haja a homlokába hullott vágta közben, de a tincsek sárga függönye mögül eleven, fürkész tekintet villant a félhomályban.

Aprócska gyermek létére magabiztosan, combja egyetlen szorításával szökelltette előre az állatot a szélső fák vonaláig. A lombok itt még takarták őket. A fiú óvatosan előrehajolt, apró szablyáját keresztbe fektette a nyeregkápán, s kilesett az ágak közül.

– Ahun gyönnek, bátya! – suttogta. – Már a szentandrási révnél dübörögnek! Hallod-e?

Szilágyi Mihály talpasebzett medveként bosszúskodott a bajsza alatt:

– Bár ne hallanám, te Lackó! Borsódzik a hátam belé! Itt lesznek rögvest!

– Úgy-e, bátya!

– Ők lehet, de mink nem! Eleget leskelődtünk, indulás vissza!

De Hunyadi Lackó csak a fejét rázta.

– Látni akarom őket!

Szilágyi szentségelt, megragadta a fiú lovának kantárját, ám Lackó szemének egyetlen villanása elég volt ahhoz, hogy eleressze inkább. Mint a jég csillanása a fáklyafényben! Amit ez a keményfejű kun kölök a fejébe vesz, azt onnan ki nem veri senki és semmi!

– Ha apád idehaza lenne, alaposan eltángálna ezért!

– Csakhogy apám nincsen idehaza, igaz-e! – vont vállat Lackó, s megint kilesett a fák közül.

Szilágyi magában füstölgött.

Hát persze hogy nincs! Esztendők alatt alig akadt pár hónap, amit Hunyadi János az otthonában töltött volna. Mindig eszi a fene valahova! Itáliába, Csehországba, Morvába, Némethonba, meg az istennyila tudja, hova! Esztendőkig Zsigmondot kísérgette, most meg azt a tejfelesszájú Albertet, hogy vinné el azt is az ördög oda, ahová való!

– Mennyien lehetnek ezek, bátya? – kérdezte Lackó. – Reszket a föld, ahogy közelednek…

Szilágyi legyintett.

– Többnek tűnik, pedig csak portyázó akindzsi csapat lesz ez! Beszáguldják a környéket, gyújtogatnak, fosztogatnak, aztán inalnak vissza a fősereghez. Legfeljebb kétszáz lovas, nem több! De nekünk az a kétszáz is túl sok!

Nem ok nélkül aggódott Szilágyi. Embereit jóval hátrébb hagyta, az alpestesi mezőn. Bizony, ha itt és most bármi baj történne…

De Lackó már nem figyelt rá. Megtörölte homlokát a míves gyermeksisak pereme alatt, aztán egy lépéssel még előrébb nógatta a hátasát. A mén feje kibukkant a fák közül.

– Látni akarom őket, bátya!

Szilágyi dühöngött még kicsit, de csak az illendőség kedvéért, legbelül némi büszkeségféleség dagasztotta a mellkasát.

– Jól van! De ha már láttuk őket, itt se vagyunk, érted-e? Illa berek, nádak, erek!

– Úgy lesz! – bólogatott Lackó.

Hunyadon mindenki úgy vélte, hogy mióta a fiúcska kigyógyult az örökös lázkórból, igen gyors fejlődésnek indult. Vézna volt még, az igaz, de folyton sápatag képe kezdett már kirózsásodni az éles hegyi szelekben, a havasok napsütésében. A régente oly komor gyermekarcon mind gyakrabban terült szét csibészes vigyor. Erőben is gyarapodott: Kupsa hóhérpallosát ugyan még nem bírta el gyenge keze, de a lándzsát már messzire hajította, s az íjat is derekasan megfeszítette. Lám, ez a könnyű kun szablya is, mily szépen a tenyerébe simul!

– Közelednek, bátya!

Szilágyi a biztonság kedvéért elővonta buzogányát – végtére is istentelenül gyorsak ezek az átkozott akindzsik! Ha mégis észreveszik őket, ahogy emitt leselkednek az árokparton, itt teremhetnek, mielőtt kettőt találnak pislogni, s akkor aztán…

Kétszáz szedett-vedett könnyűlovas, mormolta maga elé Szilágyi Mihály. Bár, ahogy dübörögnek, a végén még csak többen lesznek az átkozottak!

Az előremenesztett kémlelők jelentették, hogy az akindzsi csapat sebes vágtában közeledik Déva felől. Annak a nagyobb török seregnek lehettek ezek a részei, amelyik Szörényvárnál tört be az országba, hogy villámgyorsan végigperzselje a Temes-melléki részeket. Az erősített várakat, városokat persze kikerülték: Karánsebes, Zsidóvár, Lugos, s maga Déva is megmenekedtek, de egész Temesvár külső városáig majd minden falut felprédáltak, férfiait felkoncolták, asszonyait, gyermekeit rabszíjra fűzték.

A fősereg azóta bizonnyal hátrál kifelé az országból, hogy mihamarabb Havaselvére terelhessék a foglyokat a zsákmányolt kincsekkel egyetemben. Az akindzsik azonban még beszáguldják Dél-Erdélyt, egész Gyulafehérvárig, Hunyadig, Enyedig…

Isten úgy döntött bizonnyal, hogy megpróbáltatásoktól terhes éjszaka várjon ma minden sorsűzött magyarra!

De csak jöjjenek azok az átkozott akindzsik! Szilágyi sebtiben összekürtöltette a hátszegi és boldogasszonyfalvi kenézeket, meg a várban maradott vitézeket. Négyszáz jó fegyveres állja útját a gyülevész hordának, ha túlontúl közel merészelnék tolni a pofájukat! Százan máris itt gyakorlatoztak közülük az alpestesi mezőn…

– Néked tán mégis jobb volna visszanyargalni Alpestesnek, te Lackó! Húgomasszony megnyuvaszt, ha megtudja, mily közel merészkedtünk a veszedelemhez!

– Csakhogy anyámasszony nem tudja meg! – vigyorodott nagybátyjára Lackó. – Mert akkor mindketten nagy bajban lennénk, úgy-e?

A szeme ravaszkásan csillant.

– Én biztosan hallgatni fogok!

Szilágyi a fejét ingatta. Ez a kölök egyre szemtelenebb!

– Látni akarom őket! – ismételte Lackó. – Még sosem láttam törököt!

– Minek siettetni az elkerülhetetlent? Láthatsz még életedben annyit, meg is unod számlálni majd! – Szilágyi arról ezúttal is bölcsen hallgatott, hogy évekkel ezelőtt a csecsemő Lackó biz’ láthatott már eleven törököt, a Malomvíz jeges habjaiban lapulva, csak épp nem emlékezik rá. Hála legyen ezért a magasságos Istennek…

A fiú hátasa nyugtalanul kapálta a füvet, s füle meg-megrezzent, ahogy az országút felől jövő tompa, távoli dübörgésbe acél csendülése vegyült.

– Itt vannak, ni!

Vágtatva közeledtek a Cserna-kanyarulatban.

Lackó tátott szájjal bámulta a szürkületből kibontakozó csapatot. Fáklyák lobogtak a bíbor égbolt előterében, ahogy a mocskos köpenyes lovasok előszáguldottak a part felől, s hatalmas port kavarva az országútra kanyarodtak.

Jöttek, egyre csak jöttek: szakállas, turbános akindzsik, szőrmekucsmás oláh lovasok, hosszú lándzsás trákiaiak meg tar fejű anatóliai haramiák. Egyre többen dübörögtek az országúton, handzsárjaikon, harci szekercéik élén vörös fáklyafény villogott.

Lackó bámulta őket.

Jöttek, egyre csak jöttek: a lovas hadnak csak nem akart vége szakadni.

– De hisz ezek… – hebegte a fiú. – Ezek rengetegen vannak, bátya! Többen tán kétszáznál!

Szilágyi sápadtan bámulta őket.

Voltak azok két-háromezren is…

És még mindig jöttek. Egyre csak jöttek!

Az akindzsik mögött vagy ötszáz csetedzsi vágtatott elő, s nyomukban ezer könnyűvértes, kerek pajzsos szpáhi közeledett.

– El innét, az istenért! – mormolta Szilágyi. – Most aztán már eleget láttunk!

A fiú ezúttal nem ellenkezett, összeszorított szájjal nógatta hátra a hatalmas mént.

– Miért vannak ennyien, bátya? – Megfordította a lovát, Hunyad irányába.

Szilágyi nem válaszolt, csak izgatottan pislogott a fáklyaerdő felé, azt vizslatva, nem fedezték-e fel máris őket.

– Miért vannak ezek ennyien? – kérdezte újra a fiú.

– Hogy miért? – Szilágyi Mihály megragadta Lackó lovának kantárját. – Azért, fiam, mert ez nem egy portyázó csapat!

Az úrfi utoljára még hátrasandított.

– Ez bizony a török fősereg maga!

Vágtatni kezdtek Alpestes irányába, hogy riasszák az ott várakozó katonákat. A dübörgő, lángokkal érkező török hadból ekkor vált le egy legalább másfél ezer fős egység.

A nyomukban száguldottak egyenest, Hunyad felé.

2.

– Egész Déváig lángol az ég alja – suttogta a nagyasszony. A vár fokán állott, a Buzogány-torony omlatag bástyáján, a félbemaradt toronytető gerendáinak támasztva hátát. Onnét figyelte az erdőkön túl vöröslő horizontot. Valahol a fák homály-fala megett, messze túl a tikkadt mezőkön, túl a Cserna sár-zsombos kanyarulatain, valahol a Maros partján vad török portyáz megent! Most épp Gyertyános és Dédács környékén lobbantak fel a legújabb lángoszlopok… Falvak égnek, pernye kormolja az indigókék nyáresti égboltot, s szinte ide hallatszik a férfiak és nők jajveszékelése…

– Vajon erre jönnek-é?

Szilágyi Erzsébet sápadtan fürkészte a felparázsló messzeséget. Dönteni kell, megint dönteni… Mindenki az ő parancsolatjára vár, mindenki az ő arcát lesi most is. Nem mutatkozhat vonásain rettegés, még ha jeges ujjakkal facsargatja is szívét a félsz…

– Mi az óhajod, nagyasszonyom?

Mészáros István, Hunyad várnagya megélt már számos török betörést, most sem remegett a hangja, ahogy beledörmögött a feszült csendbe. Nyugodalmasan várt a nagyasszony háta megett, csak kérges tenyere simult szablyája markolatára oly szilaj erővel, mintha máris iramodna inkább a portyázók feltartóztatására ahelyett, hogy itt lesi, merre hömpölyög tovább a vörös vihar.

A nagyasszony fejfedőjét meglibbentette az esti szél, elcsigázott szemében a messzi tűzoszlopok tükörfénye ragyogott vészjósan.

– Amíg a bátyám vissza nem tér a felderítőkkel, jobb lesz mindenkit visszahívni a várba! – sóhajtotta nagy sokára. – Csupán csak az óvatosság kedvéért…

– Úgy lesz, asszonyom – hajtott fejet a vén Mészáros. – Azért az ágyúkat megtöltetem, engedelmeddel. És felsorakoztatom a számszeríjászokat is, éjjeli őrségbe a falakra. Csupán csak az óvatosság kedvéért…

Erzsébet bólintott. Fojtogatón forró nyári este volt, szellő sem rezzent a földből párálló melegben. Homlokán verejtékcseppek gyöngyöztek, szemét nem tudta levenni az Isten mélykék ecsetvonásait az égboltról sebesen eltüntető láng-derengésről.

Erősnek maradni!

Kell most erősnek maradni! Kell! Erősnek maradni, még ha majd össze is esik a fáradtságtól! Minden az ő gyenge, asszonyi vállait nyomta: a számadók szűnni nem akaró panaszai, a jobbágyok örökös zsiványsága, a beszolgáltatás megszervezése, az adóaranyak kisajtolása a Hunyadi-birtok kenézeitől, a gyulafehérvári püspök mind ellenségesebb zaklatásai, tulajdon bátyjának végeérhetetlen sirámai a gyarapodó sereg gyakorlatozásairól, a pénzszűkéről, és persze…

Jankó távollétéről…

Mintha ő maga nem tudná…

Mintha ő maga nem szenvedné hiányát…

S most megint: török fosztogatók közelegnek… Most megint: gondoskodni kell mindenről, mindenkiről, parancsokat adni, szervezni, intézkedni, lelkesíteni, s közben egy pillanatra sem mutatni a fáradtság, a félsz legcsekélyebb jelét sem…

Hol vagy most, én Jánosom?

Miért nem vagy itt, amikor…

Szilágyi Erzsébet letörölte homlokáról a verejtékcseppeket.

A várnagy már elsietett, de az asszony pontosan tudta, hogy Catherina, a kis Lackó nevelőnője, s még néhányan szobalányai közül ott várakoznak mögötte, s további parancsait várják.

Lackó…

A rossz érzés alantas igyekezettel szivárgott vissza lelkébe.

– Hol van a fiam?

A leányok összerezzentek.

– Hol van Lackó fiam, Catherina? Azt kérdeztem, hol a fiam?

– Nem láttam még visszajőni, úrnőm…

Szilágyi Erzsébet metszőn rámeredt. A szíve hevesen kalapált, kezét hasára szorította.

– Hogy érted azt, hogy nem jött vissza?

– Hát úgy, hogy kilovagolt Mihály úrral…

Erzsébet nagyot nyelt. Érezte, hogy a kétségbeesés könnyei tódulnak szemébe.

– A lelkére kötöttem annak a félnótás bátyámnak, hogy ki ne vigye a várból! Mégis kivitte hát?

Catherina nem mert felnézni rá.

– Én mondtam, hogy ne vigye! Hogy sehová ne vigye! De hallgat is az rám!

Erzsébetnek meg kellett kapaszkodnia a torony gerendáiban.

Kérlek, Istenem, csak ezt ne!

– Látta őket valaki? Hívd azonnal Thuz Osvátot! Megkeressétek őket azonnal! Eriggyetek már, eriggyetek!

Catherina rohant lefelé a lépcsőn, s a cselédek követték.

Szilágyi Erzsébet egyedül maradt a Buzogány-torony épülő bástyafokainak támaszkodva.

Egész testében remegett.

Nem lesz semmi baj… Nem lesz semmi baj…

Nyugalom!

Nem veszítheti el most a fejét! A vár és a falu népének szüksége van most rá! Biztosan itt kódorog az a fiú, valahol a vár környékén… Itt lesz mindjárt a falak közt, oltalomban… Az én Lackóm… Kicsi fiam… nem lesz semmi baj…

A nagyasszony, Hunyadi János úr távollétében fél vármegye ura és parancsolója szaggatottan kapkodott levegő után…

Nyugalom…

Nyugalom…

De immár a kicsire is átragadt a szívét szorongató, emésztő félelem: a magzat hatalmasat rúgott méhében.

Szilágyi Erzsébet meggörnyedt a fájdalomtól.

Csak ne most… Jaj, csak ne most!

Annyi évig hiába vágyakozott erre a gyermekre, s most, hogy a kilencedik hónapnak is a vége felé közeledett, hirtelen felrémlett előtte: mi lesz, ha éppen ma éjjel akar megszületni?

Éppen ezen a baljós, forró éjjelen?

Kezét domborodó hasára szorítva a lépcső felé botorkált.

Szédült.

A fájdalom újult erővel döfködte belül.

A lángoló derengésben a torony köveire hulló vér rémisztően feketének tűnt…