Első fejezet

A SZÉP ÖREGEMBER

1.

A magyar még csatázni is felcicomázza magát…

A sátorból kilépő király beleborzongott a gondolatba, amint megpillantotta az előtte felsorakozó országnagyokat. Addig türelmetlenül toporogtak a sátor előtt mind, várva, hogy az apródok Lajosra illesszék a nehéz vértezetet. Amikor a király végre kijött, és körültekintett a zászlósurak karéján, látta, hogy mind legdíszesebb öltözetükbe bújtak. A páncélok vasára vetve ékes dolmányok feszültek, a vállakat hermelinpalástok, aranyzsinóros köpönyegek melegítették a korai hőségben, a főpapok nyakában súlyos aranykeresztek, a bárókéban vastag láncok csillogtak.

Mintha bálba készülnének!

Lajos csak bágyadtan mosolygott, aztán intett az urak felé, s rossz előérzettel nyeregbe szállt. A dús menet ezzel kirobogott a csatamezőre, ahol addigra ideges civódással felsorakozott a magyar derékhad. Ahogy a dandárok előremeneteltek, hogy elfoglalják kialkudott helyüket, innen is, onnan is szentségelés kélt, az egymásba ért seregtestek lökdösődve igyekeztek kikeveredni egymásból. Kurvanyáztak még a nemes püspök urak is, magukról megfeledkezve, elevenen főve máris a nehéz páncélokban a hermelinpalástok dunyhája alatt.

A sereg tán a kívántnál szélesebben nyújtózott el.

Két napja csak, hogy a Budáról érkező hajók meghozták az ágyúkat, némelyiket még Mátyás király arsenáljából, s a sok puskaport hozzájuk. De az ágyúk java része még a gályákon sorakozott, annál is több a kikötőben, mert az igavonó barmokról szokás szerint senki sem gondoskodott. Ha nincs igásállat, ott egye meg a fene az egészet! Félbe lett hagyva a tüzérség felsorakoztatása is, mint megannyi más, fontos dolog.

Szerencsére az utolsó két nap megérkeztek sokan, akikről remélték, hogy jönni fognak. Elsőnek a horvát bán csapata háromezer lovassal, s majd ugyanannyi gyalogossal, aztán jöttek a várva várt zsoldosok is.

Így most már huszonhétezren voltak.

Nem valami sokan a szemből, a láthatáron túl feléjük kígyózó végtelen tömeghez képest, mégis, ahogy százanként gyarapodtak, lassan a remény is szétáradt bennük.

2.

A reggeli órákra minden elrendeződik és elcsendesedik.

A magyar hadsereg ott áll, készen áll, moccanatlanul az izzasztó napsütésben.

Huszonhétezer férfi a síkságon, szemben a szelíd hajlatú dombnak, és meredten bámulja, mikor bukkan elő a domb mögül Szulejmán sok száz ezres hadinépe.

Megcsendesedik az indulat, most először nem egymással perel, foglalkozik a hadinép, most először csak az előtte álló harcra összpontosít.

Ott állnak felsorakozva.

Várnak.

Huszonhétezer férfi, csillogó vértjeiken, sisakjaikon táncot lejt a nap aranyat verejtékező fénye. Messziről roppant vasszörnyetegnek tűnik a sereg, masszív négyzetekbe tömörödött százlábúnak, mely lándzsaerdőt meredeztet a sodródó fellegeknek. Néhol a könnyűlovasok vérszín dolmányai vereslenek a mező zöldjén, amott a német és cseh zsoldosok alabárdjainak erdeje hajlong. Kerek és tárcsa formájú pajzsok sorain ragyog a fény. A domb alján, a sisakos főrengeteg felett hadilobogókat simogat a reggeli szél.

Huszonhétezer izzadó, s mind jobban szomjazó férfi várja a csatát.

Aztán a dombok túloldaláról török dudák harsannak, dobok vérforraló dübörgése és rengő léptek robaja kél. Ahogy a mező földje megremeg, a magyar katonák csontja is belerezdül a mindenen átható morajlásba. Jézus Krisztus nevére, mennyien lehetnek ezek? Igaz a kémek jelentése, igaz a kétszázezer?

Létezhet ez?

A hangok alapján létezhet bizony.

Ott jön erre a domb mögül az iszlám világbirodalom majd minden fegyverforgatója, épp most sorakoznak fel, hosszú, tömött sorokban, görgetik az öblös tarackokat és a nagy ágyúkat szembe velük, készülnek lassan, nyugodtan, nyergelnek a szpáhik, kovás puskáikat töltik a janicsárok.

Emitt még senki sem mozdulhat: Tomori szigorú parancsba adta, hogy várjanak türelemmel.

Hát várnak.

Elöl negyedmérföld hosszan felsorakoztatva két szárnyra osztottan Batthyány bán horvátjai, Tahy János magyarjai, amott a Perényi vezette dandár. Itt kellene állnia az erdélyi vajdának, de Szapolyai nem tudott, avagy nem akart ideérni időben. Jó lenne pedig, ha itt volna, de nincsen.

A két magyar szárny közt – azt hihetnők, azért, hogy egymásnak ne ugorjanak –, majd tizennégyezer német, cseh, morva és lengyel gyalogos sorakozik fel Leonard Gnoienski és Ciprusi Hannibál vezérlete alatt.

Mögöttük a helytállóknak nevezett derékhad a királlyal és kíséretével. Nagy most a forgolódás a fenséges úr körül, a zászlósurak pörölve, kötekedve keresik a helyüket. Mindenki érteni akar a hadrendhez, pedig szinte egyikük sem volt még csatában, és – bár ezt még nem tudják – nem is lesznek többé soha.

– Az udvarmester helye éppen itten van! – harsogja Tarczai Miklós, haragvó pillantással küldve oldalra a lengyel és a sziléziai lovagokat. Civódnak, tréfát vetnek egymásnak, meg durva sértéseket, de jobbára úgy tesznek, mint akik hetente vívnak csatát.

Hátul, a felsorakozott sereg mögött, a színes vásznú szekértáborban Gondos Illés mester, a királyi konyha vezetője éppen azon töri a fejét, mit tálaljon a király asztalára, ha az visszatér – mert visszatér rögvest, minek ácsorogna estig a mezőn –, amikor erősödő lódobogásra figyel fel.

Kisiet a sátor elé, és épp az orra előtt suhan el egy teljes vértezetbe bújt lovag, mögötte denevérszárnyként röpköd veres köpenye.

Az étekmester keresztet vet, belesápad a látványba.

– Kísértet! – suttogja maga elé. – Te már kétszer meghaltál!

Hátrasandít, a lihegve érkező szolgákra.

– Láttátok? Láttátok azt a lovast? Ő volt az!

Azzal borzongva visszasiet, és rendelkezik, hogy kopasszák meg az előkészített kappanyokat, s üssék csapra az utolsó hordó nemes bort.

Már-már betömörül a király körüli fal is, mindenki megtalálja a helyét, morgolódva, zúgva, de elfogadja posztját, amikor hátulról megnyílnak a zárdandár ezer lovasainak sorai, hogy általengedjenek egy magányos, kibomlott hajú vitézt. A későn jövő a szekértábor felől vágtat szélsebesen.

Drághffy János országbíró, az ország zászlaját tartja fehér kesztyűs kezében, öregesen hátrafordul nyergében, látni, ki késett, s ki robog mostan előre, a királyi sorba. Összesúgnak néhányan a nagyurak közt is, morogva nevezik meg az érkezőt.

Ott léptet immár a Schlick cseh zsoldosai előtt.

Szálfatermetű öregember, kimagasodik az ezüstpáncélt, díszes sisakforgót viselő nagyurak közül. Odaléptet deres ménjén az országnagyok csapatába, s Korláthkői uram és Kórógyi Péter közt befarol a sorba. A király amott előrehajol, s kérdi a mellette állókat, ki volna ez? Amikor a fülébe súgják a választ, csak bizonytalanul int az érkező felé, és azt mondja halkan, maga elé:

– Hát még él ez? Azt hittem, meghalt rég!

Az aggastyán észreveszi, hogy fensége üdvözölte, de csak merev mozdulattal viszonozza a köszöntést, aztán előreszegi tekintetét.

Szép ember.

Matuzsálem, a legidősebb harcos tán az egész mezőn. Vállait bizonnyal nyomják a páncél lemezei, de ő mégis egyenes derékkal tartja magát nyergében. Valaha vállas férfiú lehetett, s csaknem hetven téllel és hetven nyárral a háta mögött büszkén veti körbe tekintetét. Arca szikár, napcserzette bőrére mély ráncokat vésett a kor. Szűkre nyíló, égszínkék szemével most a dombot fürkészi, akár a többiek, de az ő arcán nyoma sincsen feszültségnek. Talán csak valami szomorkás derű csillan e kék szemekben.

Deér-Sólyom Istvánnak hívják, Úrmező és Mórichida ura, régi család leszármazottja, még ha nem is azé, melynek nevét viseli.

Amint oldalra néz, a mellette izzadó Korláthkői Péterre, aki a király udvarnagya, biccent kötelességből.

– Hol van Tomori? – kérdi. Hangja zengő-mély, érdes férfihang.

– Valahun elöl – feleli az udvarnagy. – Hát elgyütt kegyelmed is?

Az öreg a dombot fürkészi, aztán dörmögi:

– Azt hittem, elkések innen. – Felpillant a magas égbe. – De lám, itt vagyok. Itt a helyem.

Ennyiben maradnak.

Várnak, és akkor is csak ácsorognak verejtékezve, a tűző napon, amikor elölről felbukkan Tomori, és idegesen a királyhoz léptet. Beszélnek, sugdolóznak.

– Rá akarja venni, hogy valaki felvehesse a király öltözetét – bólogat csak úgy, magának a szép öregember. – Kötelessége ez.

A másik oldalt ácsorgó, és bőven verejtékező Kórógyi ráböffen:

– Hát ezt meg honnan veszi kegyelmed?

– Így szokott lenni, ha a király csatába megy. – Az öreg aztán visszanéz a kérdezőre, mosolyog. – Te vagy az a nyűzabáló? Hallottam rólad.

Kórógyi arcán ránc rándul. Ő az, a vasgyomrú, nyűzabáló Kórógyi. Az udvar bolondja, személyesen. A nevét onnan nyerte, hogy a király szórakoztatására gyakorta fal élő egeret, levágott macskafarkat, elhullott dög oszlásnak indult, nyüves húsát. Ilyeneken mulatott az ifjú, csigás-selymes hajú király, ilyeneken tapsikolt boldogan. Most amott izzad páncéljában, órák óta, és éppen arra gondol, mily jó lenne visszamenni a táborba, és ebédelni, pihenni kicsit, aztán rávenni az urakat, mégis mozduljanak hátra, vonuljanak el erről az átkozott mezőről, amíg lehet.

De nem, már nem lehet.

Az öreg Deér-Sólyom furcsállva nézi a mellette álló lovagot, aztán csak vállat von.

– Most majd megfordul a sor, öcsém. A nyüvek fognak zabálni téged.

Valaki izgatottan súgja:

– Tomori visszalovagol!

– Körbeviszik a királyt – mormolja Deér-Sólyom. – Hadd lássa mindenki. Hadd lássák, hogy itt van.

Úgy lett. Lajos csak jó fertályóra múlva tér vissza, s addig nem történik más, mint oldalt, a dombok mögül erősödik a török menet dobogása. Folyton vonulnak valahová az újabb és újabb egységek, a helyükbe még újabbak érkeznek, csak jönnek, és húzódnak máris oldalt a dombok szelíd takarásába.

Egyre melegebb lesz, a nap lassan delelőn, és a magyar sereg csak áll a hegyes karókkal teletűzdelt árkok mögött.

Várnak.

Reggeli hat óra óta várnak, és csak hallgatják a dombokon túl masírozó török robaját. Elképzelésük sincs, mi készül amott. Egyre többen lépnek ki, hugyoznak a fűbe, páran messzebb oldalognak, a mocsár felé, könnyíteni magukon. Van, ki többedszerre fordul.

– Bekerítenek minket – int az öreg nyugodtan a domb felé. – Felvonulnak a völgyekben, estére bezárul köröttünk a csapda.

– Ostobaság! – borzad bele a gondolatba Korláthkői. – Hallgasson, ha csak károgni tud!

Az öreg vállat von.

Jókedve van, mert ahogy mondta, jó napnak tűnik ez meghalni.

3.

Délután háromra jár, és a had még mindig mozdulatlanul áll a síkon. Kilenc órája várakoznak, öt órája hallgatják a török léptek robaját.

Ebben a pillanatban végre hullámzó lándzsahegyek is felbukkannak a dombokon túl. Úgy látszik, igaza van az öregnek: a török a magyar sereg mögé kanyarodott.

– Készen állsz? – szűri a fogai közt a szép öregember, és Korláthkőire kacsint. – Sebesen dobog már a szíved?

– Mi lesz, ha a hátunk megett a szekértáborra rontanak? – kérdi az udvarnok.

– Éppen ezt teszik! – A vén Deér-Sólyom István ráhunyorog, mintha csak tréfálkozna kicsit, aztán komótosan elővonja hosszú, egyenes kardját. – Régen forgattam már. Máma utoljára fürdetem vérben. Megérdemli.

Korláthkői idegesen legyint. Szeme sarkából látja, hogy néhányan a királyhoz léptetnek. Tán vissza akarnak térni megpihenni a táborba? Miközben körülöttük megelevenednek a völgyek?

Türelmetlen moraj hullámzik végig a tömegen, hosszú órák óta először zajonganak a lovasok, de nem zajonghatnak sokáig. Mert végre mindannyian megpillantják az ellenséges sereg roppant tömegét a domb tetején.

– Jönnek!

– Jönnek!

– Jönnek!

– Itt vannak!

Felbődülnek a tisztek, a hadnagyok idegesen kapkodnak szablyáik után, a lankadó figyelmű gyalogosok marokra fogják a lándzsák nyelét, máris megiramlik a vér az elgémberedett tagokban.

– Jönnek!

– Jönnek!

– Itt vannak!

Már ereszkednek le a dombról. Jézus, ezek nem azok a fegyelmezetlen, mocskos aszab és akindzsi hordák, aminek hinni akarták őket! Ez a ruméliai hadtest maga!

Mikor a sok ezer lovas felér a nyárádi dombok tetejére, felülről pillanthatnak a magyar seregre, az elnyúló mocsarakra és a Duna szeszélyesen kanyargó szalagjára. A síkon tengernyi harcos sorakozik, a föld színét elborítva, zord, fekete csatarendben. A törökök megpihennek, várják a második hadtestjüket, fehér turbános szilah-dárok nyargalnak a legfrissebb parancsokkal.

Ezen az oldalon hátraszáguld Tomori futára is, hozza a sürgetést:

– Készülni! Készülni!

A király körül morgolódnak a nagyurak.

– Nem lesz itt ma csata! Nézzétek! A török tábort ver!

Nem mondanak ostobaságot.

A ruméliai hadtest lassan ereszkedik lentebb a völgy felé, óvatosan, fél szemmel a mozdulatlan magyar sereget lesve, mintha valóban táborozni akarnának csupán.

Nem kezdenek ezek csatát!

– Fáradtak! – kiáltoznak hátulról, akik alig látnak valamit a török mozgásból. – Most kell legázolni valamennyit! Menjönk rájok!

Őfensége, Lajos tanácstalanul tátog, pedig valamit válaszolnia kellene Tomori futárjának.

– Támadjunk, fenség? – kérdi az országbíró halkan, de a király néma marad.

– Várunk – biccent Drághfy a futárnak, aki máris nyargal vissza Tomorihoz.

A vén Deér-Sólyom is érdeklődve nyújtogatja a nyakát.

Pokoli ez a meleg…

A szép öregember lehunyja szemét. Szemhéján át sárga és veres szárnyak csapdosnak. A messzeségből hallja a Duna morajlását, egybemosódva a török lábak dübörgésével.

Furcsa szédülés vesz erőt rajta.

A szigetre gondol, ahol évek óta meghúzza magát, és a kunyhóra, melynek mélyén a bőrtokba gyömködve hagyta a tömérdek pergament. Kár, hogy be nem lesznek fejezve – gondolja a szép öregember, és hagyja, hogy a nap kisimítsa ráncait.

Be kellett volna fejezni. El kellett volna mondani valakinek.

Mindegy, kinek…

Aztán Ernára gondol, öreg napjai vigaszára. Mi lesz vele? Ki talál rá a szigeten? Hová lesz, ha elvész ez a nap?

Lassan kinyitja a szemét.

Meleg van.

Szédül.

Felpillant a távoli dombra.

Szulejmán most érkezik oda, és büszke sasként tekint szét a síkon. Körülötte tíz- és tízezer janicsár sisakján csillan a fény. És jönnek, egyre jönnek még. Oldalt akindzsik dübörögnek egymás után, leplezetlen szándékkal, hogy bekerítsék a magyar sereget. Nemsokára a védtelenül hagyott táborra rontanak, leölnek ott mindenkit.

A szép öregember oldalra néz most.

Amott Tomori futárja idegesen magyaráz valamit a királynak. A király sápadt, mintha máris halott volna, aztán remegő kézzel felveszi sisakját.

Mindenki látja.

Mégis ütközünk?

Megperdülnek a dobok, elöl megfújják a kürtöket.

Ütközünk!

Ütközünk!

Dobbannak a szívek, nagyot, súlyosat.

Most?

Hát elkezdődik, valóban?

A szép öregember felnéz a hájas, vöröslő napra. A vén Kinizsi villan az eszébe egy pillanatra, aki félig bénultan, nyögve kapaszkodott annak idején a nyeregbe, hogy a töröknek rontson. Most pontosan tudja, mit érzett akkor Kinizsi!

– Induljunk! – suttogja maga elé. – Isten legyen velünk, fiúk!

És a következő pillanatban eget rengető robajjal megindul előre a magyar had.