Első fejezet

MEDVEKARMOK

1.

MOHÁCS MEZEJE, MAGYARORSZÁG,
A. D. 1526, MINDSZENT HAVÁNAK1 VÉGÉN

A rögök közül először egy lábfej bukkant elő. A kamarás úr, ki térdre rogyva kapart könyökig a sárban, egy pillanatra megdermedt, aztán ujjaival megemelte a jéghideg testrészt.

– Itt van.

A vitézek lekapták süvegjüket.

Czettritz kétkalapnyi vízzel lemosta a föld alól elősejlő lábat. Mikor már tiszta volt, megtalálta rajta az anyajegyet, amit keresett.

Felzokogott.

– Jaj nekem! Ez itt az én uram, királyom teste! – Előrebukott, s megcsókolta a viaszkos fehérségű lábat.

– Ássátok tovább! – Sárffy kapitány fáklyákat gyújtatott. Elkelt a fény, hisz sötét fellegek gyűltek a vidék fölé, roppant esőemlőikkel permetezve a mezőt. A rőt derengésben a katonák gyengéden letisztogatták a földréteget a halottról.

Czettritz egyre zokogott, s a király jobbját szorongatta. Kik vászonba csavarták a tetemet és sietve elkaparták néhány héttel ezelőtt, sem ékszert, sem gyűrűt nem hagytak rajta.

– Nézzétek! – nyögte Czettritz, miközben a vásznat lefejtette. – Nézzétek, milyen épségben megmaradt! Csoda! Csoda ez!

A szép öregember Dénesre sandított. Épségben? Szegény Lajos király teste már oszladozott. Szemgödre besüppedt, szemgolyóját a férgek eltüntették, csak vak feketeség meredt vádlón a vöröslő homályra. Arca helyén nyálkás massza maradt, csupán a haja simult úgy a hosszúkás koponyára, mintha az imént fésülték volna meg apródjai.

2.

NÉHÁNY ÓRÁVAL KORÁBBAN…

A szép öregember és Dénes akkor botlottak a király tetemét kereső katonákba, amikor már fél napja kóboroltak a mohácsi síkon. Borzongva, céltalanul, mintha nem tudnának elszakadni e siralmas helytől.

Dénes épp ilyennek képzelte hagymázas rémálmaiban a poklot: kihaltnak, dögbűzű mocsárnak, hol tetemek, szétmarcangolt emberi maradványok hevernek a szürke fellegek alatt, míg csak a szem ellát. Az eső elállt épp, de a felhőtakaró mögött haragos villámok hasadtak a magasban. Meg-megdördült a mennybolt. A környéken kutyafalkák ólálkodtak, emberhúson éltek hetek óta. Ahogy meglátták a két emberalakot, vinnyogva oldalogtak odébb – egészen elszoktak már az elevenektől…

– Messze van még, nagy jó uram? – kérdezte Dénes.

– Mindjárt odaérünk. Amott állott Csele falva, de lásd, az sincs már. Mögötte a dombon túl a Csele patak kanyarog Görcsönyből egész a Dunáig. Máskor csak ér, most folyóvá duzzasztotta az eső.

A szerzetes vacogott a hideg szélben.

– Mintha végső alkonyat volna ez, jó uram! Mintha örökre búcsúzna e földtől a nap…

Dénes alig várta, hogy maguk mögött hagyják e vidéket. A levegőben édeskés bűz terjengett: a félig-meddig földbe kapart tetemek oszladoztak, a mocsárban lebegő tetemek puffadtak.

– Ott! Arra! – mutatta Deér-Sólyom István. – Ott lesz valahol…

A láthatáron ekkor pillantották meg a lovasokat. Vagy húszan lehettek, fekete csuklyában, komor ábrázattal közeledtek észak felől, lovaik patája mélyen a sárba süppedt. Mögöttük kétkerekű kordé nyikorgott.

– A királyt keresik! – sóhajtotta a szép öregember. – Erre jönnek.

Ott találkoztak, ahol a patak egy szűk, domboktól övezett völgyön áradt keresztül.

– Kik vagytok? – kérdezte a lovasok vezetője, felemelve kezét. Egyszerű, tollas kalpagot viselt, fehér úti köpenyét már vállig befröcskölte a sár.

– Jó emberek – felelte Deér-Sólyom István. – Czettritz! Örülök, hogy élve látlak!

A lovasok vezetője mögött, lehajtott fővel poroszkáló férfi felkapta fejét.

– Ki szólít nevemen? Ki vagy, vénség? Nem látok már jól…

– Jobb is azt nem látni, ami itt tárul a szem elé, barátom! E patakot tenger könny és vér dagasztotta ily sebessé…

– Uramisten! – hüledezett a férfi, egész a Csele széléig táncoltatva lovát. – Kegyelmed életben maradt?

A szép öregember széttárta karját.

– Isten sokszor tesz bolondot… A királyt jöttetek keresni, jó uram?

Czettritz Ulrik, Lajos király kamarása öregesen lekászálódott nyergéből.

– Mária királyné küldött a tetemért… Ha megvan egyáltalán… Ha maradt belőle bármi is…

Dénes a lovasokat figyelte: lándzsás katonák voltak.2 Velük jött két szótlan, komor képű pap is, mint kiderült, mindketten a király udvari káplánjai.3

– Jöjjetek, urak! – sóhajtotta a szép öregember. – Tudom, hol van szegény…

A patak két oldalán megindultak nyugat felé. Lassan caplattak a sárban, a fellegek mögül fel-felhasították az ég gyászabroszát a haragos villámok.

– Istenem… – borzongott Czettritz. – Épp így villámlott azon az estén is… Nappali világosság gyúlt, pokoli, égi fény, hogy a török jól lássa, merre futunk…

Egy szűkülő kanyarulatnál átkeltek a Csele déli oldalára.

– Kegyelmed a király mellett maradt mindvégig? – kérdezte a szép öregember.

– Vele voltam. Úgy kellett kirángatni őfelségét a csata forgatagából… Mikor már látszott, hogy minden elveszett, Korláthkői udvarnagy, Trepka András, Mayláth, Horváth, az udvarnokok, Schlick uraság, s jómagam kivontuk a királyt a harcvonalból… Kötelességünk volt… Ha a csata el is veszett, a királynak élnie kell! Vágtattunk észvesztve, futottunk árkon, bokron át, s a török a nyomunkban! Nyílvesszők zizegtek a sötétben, s az átkozott villámok világánál úgy célozhattak ránk, akárha nappal lett volna!

– Amikor elértük a királyi tábort, akkor láttuk, hogy azt a pogány már feldúlta. A szekerek közt lekaszabolt vitézek, hullák, szétszórt ruhák, fegyverek… A török előttünk járt, minden mindenkivel összekeveredett. Mayláth húzta magával akkor őfelsége lovának kantárját, hogy majd ő mutatja, merre fussanak, fel, Szekcsőnek, a mocsáron át… S mi követtük őt…

– Tán hiba volt… nem tudom… Édes Istenem, hisz mindenkit magával ragadott az eszelős félelem! Csak futottunk, s mellettünk sorra maradoztak el a többi menekülők… Sokan, amint megláttak minket, ránk kiáltottak, a királyt szidalmazták, átkozták. Megvallom, Sólyom uram, inkább futottunk már a mieink bosszújától, mint a török haragja elől…

Czettritz megtorpant, szeme elkerekedett a felismeréstől, mert ebben a pillanatban meglátott valamit.

– Itt történt… Álljunk meg, urak! Itt… Ez az a hely! Megismerem…

A patak a szűk völgy végében kiszélesedett, a víz egészen elfeketedett, ahogy a mocsaras partot elmosta az eső. A habokban felpüffedt lótetem lebegett.

– Magasságos ég! – Dénes öklendezve a szája elé kapta rongy-csuhája ujját.

– Itt történt! – kiáltotta a kamarás, és berontott a fekete vízmocsokba. – Jöjjetek! Itt kell lennie! Azt hiszem, ez az ő lova… Segítsetek!

Czettritz nyakig merült a mocsárban, és lázas igyekezettel túrta a medret.

– Itt kell lennie szegénynek… Itt bukott le lováról… A pára megijedt egy villámlástól, és levetette őfelségét.

Dénes értetlenül a szép öregemberre sandított, s azt súgta:

– Hogy lehet belefulladni ekkora vízbe, uram? Én ezt el nem hiszem…

De az öreg csak legyintett.

– Rázuhant a saját lova, őfelségén nehéz páncél volt… Sokszor láttam már ilyet… Egyszer magam is majd belefúltam egy csekély kis patakba Moldvában… S ne feledd, fiam, a víz itt a mostaninál szélesebben hömpölygött azon az éjszakán…

– Találtam valamit… – zihálta a mocsárban a kamarás, és egy kardot emelt ki a vízből, melynek markolatára hínárköteg ragadt.

– Őfelsége kardja! Őfelsége kardja…

Hamarosan egyéb fegyverek is előkerültek, s a lovasok kapitánya intett embereinek, hogy maguk is segítsék a keresést. A vitézek a lótetemtől undorodva, a víz színén tekergő kígyókat, férgeket kerülgetve túrták az iszapot. Előkerült néhány lószerszám, egy kopottas szablya, egy lándzsanyél, melynek hegye letörött. De a király teste nem volt sehol.

– Arra – mutatta szomorúan a szép öregember. – Arra kell tovább mennünk, jó urak!

– Nem! – tiltakozott Czettritz. – Itt kell lennie! Előbb én ugrattam át a vízen, s én is csaknem visszacsúsztam azon a meredélyen… Ahogy hátrafordultam, láttam a villámlásban, ahogy szegényt hátraveti a ló… Fortyogott, pezsgett a víz, szegény állat rúgkapált… Alóla királyunk nyújtotta kezét…

– Miért nem ugrott utána kegyelmed? – förmedt rá a lovasok parancsnoka, nem leplezve megvetését. – Kötelessége lett volna… Menteni a királyt…

– Igen… – Czettritz mozdulatlanná dermedt a jeges vízben, mocskos ruhája csapzottan csüngött aszott testén. – Soha nem bocsátom meg magamnak… Soha… Elfutottam… Féltem… Arrébb, a bokrokon túl már a török rivalgott… Féltem… Istenem, reszkettem a félelemtől… Továbbvágtattam, de láttam… a jó Trepka a királyi felség után veti magát. Ott úszott, a vergődő ló hasa alá bukott, hogy kihúzza…

– S mégis elfutott kegyelmed?

– Visszajöttem… Néhány percig vágtattam a villámok közt… Aztán szégyenem visszahozott… csak a ló vergődött még az iszapban egyre… Még élt, még zihált… Ő nem volt ott… Sem őfelsége, sem Trepka… Elmerültek, lehúzta őket a nehéz vért… Futottam hát tovább, többé hátra se néztem…

Elhallgatott, csüggedten belebámult a sármocskos vízbe, ahol épp megpillantotta önnön arcképét a következő villámhasadásban.

A szép öregember becsörtetett mellé, és kihúzta onnét Czettritzet.

– Jöjjél, Ulrik! Jöjjél! Nem itt van királyunk.

Lehorgasztott fővel vánszorogtak tovább a patak mentén, kifelé a völgyből. A domboldalon a kordé nyikorgása kísérte őket: Dénes csak most látta, hogy frissen ácsolt, egyszerű koporsót hoznak azon.

– Ott hever valaki… – hördült fel Czettritz, mikor a patak megint elkeskenyedett, s annak partján, félig a mocsárba merülve egy hasra fordult tetemet pillantott meg.

Odarohantak. A férfi arca már erősen rothadt, de azért a kamarás megismerte.

– Trepka… Hű Trepka… Hát itt végezted, szegény…

– Amott! Amott! – integettek a lovasok. – Amott is holtak fekszenek…

A kamarás eszelős igyekezettel húzta ki őket a vízből, s borigatta hátukra egyiket a másik után. Nem törődött a tetemekben nyüzsgő férgekkel, sem az elviselhetetlen bűzzel, ami nyomban felcsapott, amint megbolygatta a víz színét.

– Ő sem az… Ez sem… Ezt ismertem, Mayláth apródja volt… Arca is alig maradt… Istenem… Ez Aczél István… megfulladt ez is, nyugosztalja a magasságos Úristen…

– Odébb, jó urak – mondta komoran a szép öregember. – Jöjjetek! Amott, az a sötétlő halom… Ott lesz, kit keresünk…

A lovasok körbeállták a sírhalmot. Mert az volt kétségtelenül, nem is oly rég összekapart, jeltelen sírhalom.

– Itt ássatok!

A katonák a kapitányukra pillantottak, de az csak bólintott, hogy tegyék, amit az öreg mondott. Kardjukkal döfködni kezdték hát a földet, s néhány szívdobbanásnyi idő múltán egyikük felkiáltott.

– Van itt valami, Sárffy uram!

– Mutassátok! – Czettritz félrelökdöste őket, s térdre rogyva csupasz kézzel kaparta a rögöket. Szinte azonnal egy hófehér láb bukkant elő a rögök alól.

3.

– Milyen alacsony! – tátotta el a száját Dénes, mikor az egész test előkerült a föld szorításából. – Kicsi, mint egy gyermek!

– Mindig is fejletlen volt szegény – bólogatott a szép öregember. – Koraszülöttként jött e világra, heteken át frissen vágott disznók belsőségei közé fektették, hogy életben maradjon… Amikor egyik malac belei kihűltek, már hasították is fel a következőt. Tíz falu árába telt, de mégiscsak életben maradt a kis nyomorult. S lásd, Dénes fiam, itt fekszik most, kiterítve. Még nem volt huszonegy esztendős…

Czettritz rázkódott a zokogástól. Széthúzta a halott ajkait, és megvizsgálta a fogakat.

– Ő az! Ez a két első foga már szuvasodott néki a sok mézes fügétől… Kétség sem fér hozzá, barátaim… Ő az…

A tetemet illőn lemosdatták, és a magukkal hozott fehér ingbe bújtatták, majd beemelték a koporsóba. Dénes látta, hogy a hátából csak úgy potyogtak ki a férgek.

– Van itt egy falu – vonta félre Sárffy kapitányt a szép öregember. – Kölked a neve, nyíllövésnyire találjátok a mohácsi mezőtől. Keressétek Bódis bírót. Az ő halászlegényei találták meg a mocsárban őfelségét, azok temették el ide őt, illő tisztelettel. A bíró át fogja adni néktek a király ruháit és az ékszereit, gyűrűjét, a nyakláncát. Vigyétek el a királyné őfenségének, tegyen velük belátása szerint.

– Honnan tudja mindezt kegyelmed?

– Tudom és kész. Ne essék bántalma a bírónak, sem senkinek abból a faluból. Értesz engem, kapitány uram?

Sárffy Ferenc neheztelve ingatta fejét.

– Legszívesebben felakasztatnám valamennyi rühes tolvajt! Kifosztani a holtakat! De ha kegyelmed kéri… kegyelmed kedvéért életben hagyom őket…

A szép öregember hálásan megszorította a kezét.

– A fiú és én bevárjuk kegyelmedet itt, a sírnál. Fejérvárra viszitek szegény királyt, igaz-e?

– Oda.

– Egy darabon elkísérünk bennetek.

A szép öregember felpillantott a mind sötétebb égboltra, s megborzadt attól, amit látott.

– Hideg tél jő… hosszú, hideg tél…

Dénes torka elszorult, s szükségesnek érezte, hogy mondjon valami vigasztalót.

– De majd csak jő tavasz, jó uram…

Inkább kérdés volt, mint kijelentés.

A szép öregember elmosolyodott.

– Ti vagytok a nemzet tavasza, Dénes fiam. Ti, ifjak, kik éltek. Ti hoztok majd tavaszt…

4.

Amikor a koporsót vivő menet elnyikorgott Kölked felé, Deér-Sólyom István leült egy kőre a mocsár szélén.

– Hosszú még az út Fejérvárig.

Dénes a lábaihoz telepedett.

– Úgy sejtem, a történetéből még igen sok maradt hátra. Jó néven venném, ha valami melegséget csempészne a szívembe Hunyadi urunk históriájával. Mert ki tudja, egy napon tán én adom tovább ezt a históriát. Ha persze lesz még kinek…

A szép öregember elmosolyodott. Ahogy körbepillantott az enyészet mezején, a holtakkal borított lápvilágon, nagyot sóhajtott, és belekezdett a folytatásba.

1 Október.

2 A királyi lovasokat Sárffy Ferenc győri várkapitány vezette, őt bízta meg a királynő és Brodarics István kancellár, hogy Czettritz Ulrik vallomása alapján keressék meg a Csele patak mellett a király maradványait, és szállítsák méltó eltemetés céljából Székesfehérvárra. Czettritz is velük tartott, hisz máris szárnyra kaptak a pletykák, miszerint állításával ellentétben II. Lajos király nem a patakba fulladt, hanem Szapolyai György szepesi gróf, Szapolyai János trónkövetelő testvéröccse gyilkolta meg menekülés közben a szekcsői plébános házában. Czettritz tisztázni akarta magát a hazugság vádja alól, s ehhez mindenképpen meg kellett találni a király tetemét.

3 Tatai Miklós és Dávid János királyi káplánok voltak jelen a király testének felkutatásakor.