Első fejezet

ESZTER

1.

KONSTANTINÁPOLY,
A. D. 1431 NYARA

A zöld vitorlás hajó abban az órában siklott ki Kontoszkalion mólójától, amikor a nap fokozatosan aláereszkedik a theodóziuszi falak mögé, de még épp elegendő fényt szór a városra. Ez volt az óra, mikor a búcsúzó Héliosz aranyszínbe öltöztette a császárváros tornyait, a Szent Apostolok templomának, s a Hagia Sophia kupolájának rézlemezeit, s utolszorra még finom mézhártyát festett Nagy Konstantin emlékművének és az Akropolisz oszlopsorának fehér márványaira.

Arany mázba borult ezen az órán a Tengerek Királynője, a Város, a Világ Szíve, a hajdanvolt Római Birodalom utolsó keleti bástyája, s aranyszín mázban csillámlott szerte körülötte a végtelenné táruló tenger is. A genovai nao vitorláját fürge kezek feszítették az alkonyi szélbe. Az imádkozó szentet formázó orrdísz lába tajtékot hasított a vízen, a hajó kötélzete panaszosan meg-megreccsent, amint a nao újabb és újabb hullámvölgybe siklott.

Szokatlan óra volt ez a kifutáshoz, a zöld vitorlás mégis igyekezett mihamarabb eltávolodni Konstantinápoly falaitól, hogy kijjebb élesen nyugatnak forduljon a Márvány-tenger hullámain, messze elkerülve a sietősen visszafelé evező halászhajókat és a Pariumból késve érkező kereskedőgályákat.

Ha az volt a célja, hogy minél kisebb feltűnést keltve távozzék Nagy Konstantin városából, csaknem sikerrel járt.

Csaknem…

Még nem érte el az árkadiuszi fórum vonalát, amikor a part felől, Langa mólóitól veres vitorlás császári őrhajó siklott ki, hogy elébe vágva útját állja Pszámathia felé. Hogy még véletlenül se érthessék félre szándékát, az őrhajó árbocára azonnal felröppent a megálljt parancsoló vörös-sárga zászlócska.

A genovai nao engedelmesen bevonta hát vitorláját, s az aranycsillámok miriádjaitól vakító hullámokon ringva várta, hogy beérjék a császáriak. Más egyebet amúgy sem tehetett: az őrnaszád orrából fenyegető ballista célozta, s a görögtűz is ott lobogott már a csillogó sisakos császári tisztek mellett a szurtos szüphonokban, készen arra, hogy bármely pillanatban rálövelljék a petyhüdt, zöld vitorlára, s a korhadt deszkákra.

Amikor a lándzsások pallót vetettek a fedélzetére, Theodóziusz falain túl utolsót szikrázott Héliosz koronája, s a világ fővárosára rémisztő gyorsasággal ereszkedett alá a sötétség.

2.

– Kié ez a hajó? – kérdezte a borostás arcú örmény, ki Johannesz császár kikötőőrségének tiszti köpenyét viselte, s úgy tekintett szét a fedélzeten, mintha valami bűzhödt trágyadombra lépett volna. Mögötte egy idősebb, szelíd tekintetű tiszt állt hunyorogva, kezében fáklyával.

– Az enyém – felelte hajlongva a genovai hajós, és hiányos, sárga fogsorát az örményre vicsorította. – Biztosíthatlak, minden engedélyünk rendben van, nagyuram! Óhajtod megtekinteni a kikötőmester pecsétes passzusát?

A fiatal tiszt undorodva elfordította arcát, és szemügyre vette a kötelekbe kapaszkodó tengerészeket. Egytől egyig gyanús külsejű, sanda tekintetű söpredék! Akadt köztük egyiptomi, szíriai, és néhány görög is.

– Mi a szállítmány?

– Trapezunti és amasztriszi bor, kaukázusi szőrmék, csontfaragványos nyergek a Krímből, és némi bizánci ötvösmunka, nagy jó uram. Minden pecsétünk rendben van! Ha óhajtod…

– Kié az áru?

– Az enyém!

Az örmény és a mögötte unatkozó idősebb tiszt meglepetten fordult a nao tatemelvénye felé. A korlátot markolva fekete kaftános, ősz szakállú férfi közeledett, kopaszodó fején kipával. Szürke, vizenyős szemével aggodalmasan fürkészte a felsorakozó bizánci katonákat.

– Ahogy a kapitány már említette, tiszt úr, minden pecsétünk rendben van. Aki aláírta, maga a császári…

Az örmény arcán rosszindulatú vigyor terült szét. Futó pillantást vetett a pergamenre, amit a genovai nyújtott felé, majd döngő léptekkel elindult a tatlépcső irányába.

– Csakhogy ennek a hajónak az engedélye Pera kikötőjére szól – szűrte a fogai közt gúnyosan. – Elárulnád, hogy mit kerestetek Kontoszkalion mólóinál, zsidó?

A fekete kaftános alázatosan meghajolt, amint a tiszt melléje lépett. A fáklyák vörös fénye még mélyebbé barázdálta az arcát keresztbe-kasul szántó ráncokat, melyek ugyan nem árulták el félelmét, de szeme rémült villanása annál inkább.

– A kapitány fontosnak tartott egy utolsó ellenőrzést Kontoszkalionban, mielőtt… Talán baj? Kerestek valamit, nagyuram? Segíthetek?

– Csak a kérdéseimre felelj, zsidó! Mi az úti célotok?

– Szamothraké szigete. A helyőrség parancsnokának…

– Hazudsz!

Az öregember meghökkent, szemei alatt megnyúltak a táskák. Aztán ravasz fény villant tekintetében, s lassan elmosolyodott, mintha visszanyerte volna iménti magabiztosságát.

– Az Úrra esküszöm, minden szavam színigaz! De hogy a további félreértéseket elkerüljük, a te érdekedben, nagyuram, tudnod kell, hogy házam Cleope Malatesta hercegnő és a trapezunti császárné gyámkodása alatt áll. Jómagam Misztriai Theodórusz despota engedélyével és megbízásából kereskedem Konstantinápolyban. Mose ben Jahmun vagyok. Talán hallottad már e nevet!

A tiszt arcán megrándult egy izom, tétován a lent várakozó idős társára sandított.

Mose ben Jahmun!

Az előtte hajlongó zsidó a város tán leggazdagabb kereskedőjének hírében állt, s azon kevesek egyike volt, akik a császári család különleges engedélyével utazhattak birodalomszerte.

Nem árt vigyázni vele…

– Nem érdekel, kik a megbízóid, én a császár tisztje vagyok! Át kell kutatnom a hajót, Mose ben Jahmun! Gondolom, nincsen ellene kifogásod.

– Ugyan, dehogy, tiszt úr! Tedd csak a kötelességed, hiszen ezt kívánja a dicsőséges birodalom biztonsága! Ne aggódj, nem mulasztom majd megemlíteni Cleope Malatesta hercegnőnek, s magának Theodórusz despotának, hogy milyen bámulatos ügybuzgalommal végezted munkádat, midőn sietős útján késleltetted a fényes fenségek különmegbízottját.

Az örmény elsápadt. A beígért dicséret felért egy halálos fenyegetéssel.

– Mit akarsz ezzel, zsidó?

– Én? Én semmit. Kutass csak át mindent! Bár, ha kívánod, szívesen segítek. Mit keresel tulajdonképpen?

Az örmény a tengerbe köpött.

– Az nem a te dolgod! Mutasd a rakományt! Gyerünk!

Mose ben Jahmun ravasz mosollyal az arcán csoszogott a lépcső felé.

– Jöjj, tiszt úr! Jöjj csak!

Lekísérte a fedélközbe. A bizánci katonák lándzsájukat fenyegetőn előreszegezve néztek farkasszemet a szedett-vedett matrózokkal. Gúnyos megjegyzések röpködtek a levegőben, oly nyelveken, amit a görögök nem értettek.

Néhány perc múlva előbukkant a lépcsőn Mose ben Jahmun és az őrtiszt.

Az örmény elégedetten bólogatott az idős tiszt felé.

– Pontosan, ahogy sejtettem. Csupa olyan holmit szállít ez a zsidó, aminek a török is igen örülne. Szamothraké túlontúl közel esik a szultáni felségvizekhez, igaz-e? S a helytartó ennyire gazdag lenne? Faragott krími nyergek? Drága kelmék? Miből telik erre a helytartónak?

Ben Jahmun alulról pislogott az örmény arcába.

– Csak nem képzeled, tiszt úr, hogy nem mondok igazat? Adonáj pusztítsa el házamat, ha becsaplak téged! Alig húsz kikár1 árum van, tiszt úr! Ugyan, mire menne ily csekélységgel a török?

Az örmény szeme diadalmasan felcsillant. A török? Úgy! Szóval erről van szó!

– Elárultad magad, zsidó! Ki vele! Mindezt valóban a szamothrakéi helytartónak szállítod? Ugyan! Az ellenségnek viszed a rakományt!

Mose ben Jahmun ráncos arcán felháborodott kifejezés jelent meg, mintha a tiszt azzal vádolta volna meg, hogy magának a császárnak készül elvágni a torkát.

– Hogyan… hogyan mondhatsz ilyet, tiszt úr? Hogyan vádolhatsz egy tisztességes kereskedőt ilyen gyalázattal? Hogy én a töröknek? Hát elment nekem az eszem?

Az örmény közelebb lépett, kiragadva a fáklyát idős társa kezéből, s ben Jahmun képéhez nyomta, hogy az öreg pajesza sercegve pörkölődött meg.

– Ne játszadozz velem, zsidó! Tudom, hogy miben mesterkedsz! Őfensége a császár nevében elkobzom a hajót és a teljes rakományt!

– Várjatok csak, tiszt urak! – Mose megragadta az örmény tunikájának szélét, és gyengéd erőszakkal húzni kezdte maga után a tat irányába. – Gyertek velem! Mutatok valamit, ami fényesen bizonyítja az igazamat! Valamit, amiből látni fogjátok, hogy Mose ben Jahmun nem hazudik!

A két tiszt kelletlenül követte, bár az örmény egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hátha a zsidó le akarja kenyerezni őket. Remélte, hogy katonái nem látják majd, mi történik odafenn a tatfedélzeten. Kíváncsi volt, mennyi aranyra gondolhatott Mose ben Jahmun, s szívdobogva törte a fejét, hogy elfogadja-e, ha a zsebébe akar csúsztatni egy erszényt, vagy felháborodottan fogassa le katonáival…

Ahogy azonban felkapaszkodtak a lépcsőn, az örmény mozdulatlanná dermedt meglepetésében. Ben Jahmun negédes mosollyal nyújtotta karját előre, a veres vászon alatt magányosan ücsörgő ifjú leányra mutatva.

Igézően szép, hamvas teremtés volt, drága szőnyegek és kelmék közt, legyezővel a kezében. A konstantinápolyi zsidó asszonyok jellegzetes öltözékét viselte, csupán az arca elé kötött selyemfátylat, ami ígéretesebbé, sejtelmesebbé lágyította vonásait.

Szemöldöke kíváncsian felszaladt homloka közepére, ahogy a katonák elébe toppantak; szénfekete szemében kedves fény szikrázott. Keleties vonásain valami furcsa, egzotikus kifejezés jelent meg: a csodálkozás és a félelem elegye.

– A leányom – mondta hajlongva ben Jahmun. – A legdrágább kincsem ezen a földön. Ugye nem gondoljátok, tiszt urak, hogy magammal merészelném vinni a veszedelmes vizekre? Ha valóban a törökkel üzletelnék, magammal merném-e őt hozni, mondjátok csak! Hát elment nekem az eszem, azt gondoljátok? Eszter! Jöjj, köszöntsd a tiszt urakat!

A lány engedelmesen felállt, az örményhez lépett, fejet hajtott.

A tiszt levegő után kapkodott: Eszter alig múlhatott tizennégy, de máris egy érett nő szépségében ragyogott előtte. Telt kebleinek ívét a zárt zsidó ruha sem tudta elrejteni, ahogy derekának karcsú vonalát sem. Szemérmesen lesütötte szemét, hosszú, éjfekete szempillái lecsukódtak – és az örményben egyszeriben tudatosult, hogy a legszebb nő áll előtte, akit valaha látott.

– A… a lányod?

– Ez az első út, amire magammal viszem – hajlongott fáradhatatlanul Mose ben Jahmun. – Szamothraké szigete nincsen messze. Az út veszélytelen. Annyira akart jönni… Nem volt szívem nemet mondani… Én is csak ember vagyok… Egy gyarló atya, aki bármire képes a leánya kedvéért. Van gyermeked, tiszt úr?

Az idős katona az örmény mögött erre gúnyosan elmosolyodott. Az arcára volt írva, mit gondol fiatalabb társáról.

– Ideje indulnunk – morogta. – Már így is túl sokáig tartóztattuk fel Cleope Malatesta hercegnő és a despota személyes megbízottját.

Az örmény nagyot nyelt.

Lehet, hogy a zsidó igazat mond?

– Ideje indulnunk! – dobbantott az idősebb tiszt, látva, hogy az örmény tétován bámul ben Jahmunra és a lányra. – Most, azonnal!

A kalmár alázatosan lesütötte a szemét, s ráncos arcán ájtatos mosoly terült szét.

– Biztosíthatlak benneteket, hogy a hercegnő és Theodórusz despota egyaránt értesülni fog arról, hogy nem minden konstantinápolyi őrtisztből veszett még ki a tisztelet és a császári család iránti feltétlen odaadás.

Amikor azok ketten visszaléptek a pallóra, a kapitány leplezetlen kárörömmel veregette meg az örmény vállát.

– Remélem, tiszt úr, visszafelé is találkozunk!

A bizánci lándzsások gyorsan lesorakoztak a fedélzetről, s az őrhajó is oly sebesen távolodott el a zöld vitorlás naótól, mintha pestiseseket talált volna rajta.

Mose ben Jahmun és a genovai kapitány mosolyogva intettek utánuk; a szedett-vedett legénység válogatott káromkodásokkal búcsúzott tőlük.

A tatfedélzeten, a nagyvitorla árnyékában egyedül Eszter figyelte szívszorongva a távolodó bizánci hajót, s aztán Konstantinápoly alkonyati homályba vesző körvonalait.

A hajó végre nekilendülhetett a hosszú útnak, várta a Márvány-tengerre telepedő éjszaka, s azon túl az ismeretlen hajnal.

Eszternek valóban első útja volt ez a tengeren, de egyben az utolsó is. Ezt azonban egyelőre csak a lány tudta biztosan.

3.

Sötétben siklottak tovább, a parton fokozatosan elmaradoztak mellettük Konstantinápoly fényei. Túl a theodóziuszi falakon immár csak a lerombolt, kiürített külvárosok nyomorúságos kunyhói sorakoztak, még bizánci fenségterületen ugyan, ám kitéve a mindennapos török portyáknak. A hajdan oly hatalmas birodalom valós fennhatósága mostanra csak a megerősített falakig terjedt, s minden oldalról szorította az oszmán hatalom.

Néhol, a lepusztult falvak közepén, a római villák romjai közt kísértetfények imbolyogtak. A nao kapitánya nem is akart abba belegondolni, miféle szerzetek ütöttek tanyát az üszkös maradványok között. Még órákig bizánci partok mellett haladtak, de a császár katonái mostanra csupán a négymérföldenként épített, megerősített őrtornyokon, valamint Szelümbria és Hérakleia erődítményében voltak jelen – a közbenső területek nappal sem számítottak biztonságosnak, hát még ilyenkor, éjnek évadján.

A sötét öblökben pislákoló fáklyák bármit jelenthettek: a helybéliek falvainak gyenge fényeit, portyázni készülő kalózok rejtekhelyeit, avagy a békeszerződésre fittyet hányó török gályák lámpásait.

A genovai kapitány aggodalmasan figyelte a távolba vesző bizánci őrposztokat. Előttük a partvidék immár teljes sötétségbe burkolózott, s amott, Rhaidesztosz falai felé már a szultán birodalmának határa húzódott. Innentől végig a Hellészpontoszon túl húzódó szoroson bármikor rájuk ronthattak a török kalózok.

A legénység is rosszkedvűen sutyorgott a hajó orrában. Előbb töviről hegyire tárgyalták mindazt, amit a bizánci őrhajó tisztjei mondtak, míg átkutatták a naót. Aztán – s ezt a genovai is jól hallotta – arról kezdtek pusmogni, hogy kétségkívül bajt hoz rájuk ez a zsidó lány.

Asszony a fedélzeten! – köpött bosszúsan a tengerbe a genovai. Az embereinek igaza van. Ez semmi jót nem jelent!

– Húzd fel ezt a zászlót, kapitány!

A genovai összerezzent. Nem hallotta, mikor lépett melléje a zsidó.

Mose ben Jahmun egyszerű, zöld lobogót tartott a kezében, rajta hímzett perzsa írással.

A genovai tétován átvette a vásznat.

– Mi ez?

– Csupán némi biztosíték, hogy a szultán katonái békén hagyjanak bennünket – mosolygott ben Jahmun. – Veszedelmes vizek ezek, nem igaz?

– Nemsokára eláll a szél. Félek, itt rekedünk a határvidéken, uram.

– Ne félj. Feltámad a szél hamarosan. Ahogy az írás mondja: „Miként szelek nélkül nem állhatik fenn a világ, éppúgy nem állhatik fenn a világ zsidók nélkül sem.” Úgyhogy ha attól félsz, ne félj, nem lesz bajod, amiért zsidót szolgálsz.

A genovai arca kétkedő fintorba gyűrődött. Való igaz, nem szívesen dolgozott zsidóknak, de ezekben a zűrzavaros időkben minden megrendelést meg kellett becsülnie. Ben Jahmun legalább biztosan fizetett, csengő bizánci aranyban.

– Én most nyugovóra térek – mondta az öreg a sötét égboltot kémlelve. – Ne ébresszetek fel, csak ha valami váratlan történne.

– Úgy lesz, uram.

– Még valami, kapitány – fordult vissza a zsidó homlokráncolva. – Ha megkerültük a Kallipolisz-fokot, fordulj élesen északnak, és haladj közel a partokhoz. Értetted?

A genovai homlokán verejtékcseppek ütöttek ki. Forogni kezdett vele a világ. Hogyan? Közel a partokhoz… északnak? Ettől tartott. Éppen ettől…

– Északnak? Végig a török partok mentén, uram? De hisz az öngyilkosság lenne!

– Nem, nem az. A Teremtő majd megsegít minket, meglátod.

– De uram! Szamothraké szigete nyugatra van!

Mose ben Jahmun furcsálló pillantással mérte végig a genovait.

– Csalódást okozol nekem, kapitány. Okosabbnak képzeltelek az alapján, ahogy alkudoztál velem a költségeidről. Természetesen nem a Szamothraké-sziget az úti célunk!

A kapitány néhány pillanatra levegőt is elfelejtett venni.

– Uram?

– Északnak hajózunk a partok mentén. Ez a zászló majd megvéd minket a szultán gályáitól.

A kapitány futó pillantást vetett a perzsa hímzésre.

– És… elárulnád, hogy tulajdonképpen… mi az úti célunk, uram?

– Idejében meg fogod tudni, barátom!

Mose ben Jahmun öregemberesen kuncogva kapaszkodott fel a tatlépcsőn, a vásznakkal és szőnyegekkel gazdagon borított felépítmény ajtajához lépett.

A genovai egyedül maradt a korlátnál.

Cifra káromkodásába nem csak Itália, de a Földközi-tenger majd valamennyi hajós népének szitkai vegyültek.

Északra, Kallipolisz felé?

Északra?

Csak nem?

Csak nem oda?

Északra Kallipolisztól, a Marica folyó torkolatánál a szultán kikötője várt rájuk, nem messze a hajdani Traianapolisztól…

A szultán kikötője…

Az oszmánok fészke…

1 Héber mértékegység, egy kikár kb. 30 kilogrammnak felel meg.