MESÉK

BOLDOG ÖREGEKRŐL

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Boldizsár Ildikó, 2014

A kiadás időpontjáig nem sikerült valamennyi jogtulajdonost megtalálnunk, ezért a fordítói jogdíjat elkülönített számlán kezeljük a jogosultak jelentkezéséig.

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A kötetet Pintér József tervezte

ISBN 978-963-14-3229-9

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

Meseterapeutaként kétféle módon vizsgálom a mesék és az emberek viszonyát. Amikor valaki azzal keres meg, hogy a benne lévő zűrzavart vagy betegséget szeretné renddé, egészséggé alakítani, az ő mintázatából kiindulva kutatom fel azt az egyetlen mesét, amely segítheti őt ebben az éppen aktuális folyamatban. Fordulnak azonban a mesékhez olyanok is, akik fejlődésbeli elakadásaikat, valamely szinten való megrekedtségüket szeretnék a mesék segítségével megoldani. Ilyenkor több (akár hatvan-hetven) mese mintázatából indulok ki: mit mondanak a történetek az adott életkorról, problémáról, netán életválságról? Ha utána ezeket a mintázatokat közösen feltérképezzük, és a mesék mintázataihoz alakítjuk a személyiségfejlődés irányát, a mese hősei mintegy „mintaként”, „mérceként” is funkcionálhatnak.

A Mesék boldog öregekről összeállításakor mindkét mintázat-technikával dolgoztam. Egyrészt alaposan megfigyeltem a környezetemben élő idős embereket, és sokat beszélgettem velük problémáikról, az életkorukkal járó fizikai, lelki és szellemi nehézségekről, hogy ezekhez kapcsolódva tudjam kiválogatni a több ezer meséből a kötetbe illőket. Másrészt a meséken keresztül is tájékozódtam erről az életszakaszról, hiszen kíváncsi voltam, mit őriztek meg számunkra az idő múlásával, a test és az elme változásával kapcsolatban.

Az első döbbenetes tapasztalatom az volt, hogy a mesebeli öregemberek, öregasszonyok, apókák és anyókák mind-mind nagyon szegények. Még „edzett mesekutatóként” is meglepett az a tény, hogy a mesék valóban milyen finom eszközökkel dolgoznak: az öregedésben rejlő egyszerűsödést, „esszencializálódást” aligha lehet szebben kifejezni, mint a szegénység szimbolikus képével. Aki ugyanis a mesékben szegény, abból vagy minden lehet még, vagy mindene megvan már, természetesen nem anyagi értelemben. Az utóbbi csoporthoz tartoznak azok az öregek, akiket a mesék boldog emberként állítanak elénk.

De mit tudnak ezek a „boldog öregek”, mit jelent az, hogy „mindenük megvan már”? Erre a kérdésre is a mintázat-technika segítségével lehet a legpontosabban válaszolni. A mesékből ugyanis az derül ki, hogy az idő múlását tényként elfogadó, arra rásimuló öregek letisztult élettapasztalatokkal rendelkeznek, és összetartó erőként vannak jelen a családjukban. Odafigyelnek rájuk, meghallgatják őket, és nekik is van idejük arra, hogy másokat meghallgassanak. Képesek objektív módon látni a világot, és objektív ítéleteket hozni, mint ahogy azt is tudják, hogyan őrizhetik meg a régiek mindent felölelő tudását és emlékezetét. Ezektől az öregektől a fiatalok is szívesen elfogadják az intelmeket, de a mesék arra is felhívják a figyelmet, hogy ez az információcsere akkor zajlik optimális módon, ha az öregek csak akkor adnak tanácsot, amikor azt valaki kéri tőlük.

A kötet meséi közül a „bölcs öregek” meséi mutatnak leginkább követendő példát. Ezekben a történetekben jelenik meg az időskor legszebb arca: a sűrített látásmódból következő képi gondolkodás és képes beszéd, a csak lényeges információk közlésére való szorítkozás jól érzékelteti azt a másfajta látásmódot, ahogyan az idős emberek szemlélik a világot. Megváltozik a fontossági sorrendjük, és valóban sokan válnak képessé az előítéletektől és önbecsapásoktól mentes elfogadásra és létezésre. Ezektől a boldog öregektől életörömöt lehet tanulni, hiszen tapasztalataik rendezgetése, szintetizálása közben sok olyan dolgot fedeznek fel, amire a fiataloknak még nincs látásuk. Követendő példát tudnak mutatni arra nézvést is, hogy miként nyithatják meg magukat új tapasztalási lehetőségeknek és új kommunikációs formáknak.

Nem hallgathatom el, hogy sok olyan mesét is találtam, amelyben az öregek fölösleges teherként jelennek meg a családi rendszerben, és nemhogy tiszteletet nem kapnak, de még meg is alázzák őket. E mesetípusnak azonban mindig szégyen a vége. Például az öreg édesapját vályúból etető férfi egyszer vályúfaragáson kapja kisfiát, és amikor megkérdezi tőle, mit csinál, a gyerek azt válaszolja, épp neki faragja a vályút, hogy majd tudja őt miből etetni öregkorában… Bár ez a típus épp a rossz mintán keresztül hívja fel a figyelmet a helytelen működésre, nem került be a kötetbe, ugyanis attól kezdve hiába ültetik az öregembert a családi asztalhoz, nem mondható el róla, hogy boldog lenne…

Bekerült viszont néhány mese, amelyben megjelenik a fölöslegesség érzése. Ez a probléma az állatmesékben mutatkozik meg a legmarkánsabban, mintegy lehetőséget adva a távolságtartásra, a nehezen elfogadható tény feldolgozására. A brémai városi zenészek és Az öreg Szultán című Grimm-mese szimbolikus világa nem hagy kétséget afelől, hogy az öregeknek is vannak életfeladataik, és fogyatkozó erejük ellenére kijár nekik a tisztelet.

Azoknak ajánljuk ezt a kötetet, akik életútjuk utolsó harmadában szeretnének boldog öregséget megélni, vagy szeretnének maguk körül minél több boldog idős embert látni. Az első esetben érdemes az itt következő meséket „referencia-mesékként” olvasni, a második esetben pedig ugyanezzel a céllal továbbadni, továbbmesélni, hogy minél többen emlékezzenek arra az időre, amelyben az idős embereket a kor előrehaladtával nemhogy értéktelennek tekintették, hanem egyre nagyobb tisztelet és megbecsülés övezte őket.

AZ ÖREGKOR BECSÜLETE

A TÖRÖTT KORSÓ

Volt egyszer egy öregember, aki vízhordással kereste a kenyerét. Volt két nagy cserépedénye, ezeket felakasztotta arra a botra, amit a nyakában egyensúlyozott, s így járt nap mint nap vízért a patakhoz. Az egyik korsó tökéletes volt. Az öreg mindennap telemerte vízzel, és úgy vitte benne a vizet a faluig, hogy egyetlen csepp sem csurrant ki belőle. Ám a másik edényen volt egy repedés. A pataktól a faluig tartó hosszú séta közben a megrepedt edényből folyamatosan csöpögött a víz, s mire hazaértek, az edény már csak félig volt vízzel. Így ment ez két teljes évig minden áldott nap. A sértetlen edény büszke volt teljesítményére, hisz soha egyetlen cseppet sem veszített el a patak vízéből. A szegény törött cserép viszont szégyellte tökéletlenségét, és nyomorultnak érezte magát, hogy csak fele annyit tudott teljesíteni, mint szerencsésebb társa. Egyik nap meg is szólította az öregembert a pataknál. Azt mondta neki nagy bánatosan:

– Szégyellem magam a repedésért. Velem csak fele annyi vizet tudsz szállítani, mint a másik edénnyel.

Az öreg elmosolyodott, és így válaszolt a cserépnek:

– Észrevetted, milyen szép virágok pompáznak az ösvényen azon az oldalon, amelyiken te himbálózol? Ezek a virágok csakis a te oldaladon nyílnak, a másikon egyetlenegyet sem látsz. Ez azért van így, mert én régóta tudok a repedésedről, és virágmagot szórtam az ösvénynek erre az oldalára. Mindennap te locsoltad meg őket, amíg szép lassan hazasétáltunk. Én pedig két éve ezekkel a gyönyörű virágokkal díszítem a házamat. Ha nem lennél olyan, amilyen vagy, ez a gyönyörűség nem ragyogná be a házamat.

AZ AJÁNDÉKBA KAPOTT ÉVEK

Egy zimankós téli napon, amikor a fagy még a követ is széthasogatta, a ló, az ökör és a kutya elment az emberhez, és megzörgette az ajtaját.

– Ki zörget? – kérdezte az ember

– Mi vagyunk: a ló, az ökör és a kutya.

– Mit akartok?

– Szeretnénk bemenni hozzád, hogy megmelegedjünk a tűzhelyednél. Ha nem nyitsz ajtót, bizony megvesz bennünket az isten hidege.

Az ember kinyitotta az ajtót, és bebocsátotta a három állatot. Azok elhelyezkedtek a kandalló mellett, amelyben vidáman pattogott a tűz, és jól megmelegedtek. Vendégszerető volt a gazda. Térült-fordult, s hamarosan élelmet hozott a vendégeinek: a lónak egy véka zabot, az ökörnek korpát, a kutyának meg egy nagy szelet kenyeret.

– Egyetek! – kínálta őket szívesen. Odaült ő is a tűz mellé, és tenyerébe temette arcát.

A vendégek jóllaktak, és megkérdezték a jó házigazdát, miért olyan búvalbélelt.

– Bizony, már elközelgett az utolsó órám, és hamarosan meg kell halnom – felelte a gazda. – Hiszen minden teremtmény egyforma hosszú ideig él. Amennyi a hangya vagy a teve élete, ugyanannyi az emberé is.

A ló, az ökör és a kutya összedugták a fejüket, és tanakodni kezdtek.

– Figyelj csak ránk – fordult végül a ló a gazdához –, ha te is beleegyezel, adunk neked az éveinkből. Nekünk elég lesz tíz-tíz esztendő is. Többre nincs szükségünk.

– Már hogyne egyeznék bele – örült meg az ember. – Kössük meg mindjárt az egyezséget!

Megírták a szerződést. És az ember megkapta a ló, az ökör és a kutya éveinek maradékát. A ló éveit hozzácsapta a fiatalságához. Ezért a fiatalember szilaj, fékezhetetlen és fürge, mint a ló. Az ökör ajándékát az érett éveihez toldotta, ezért az érett korú emberek dolgosak, mint az ökör. A kutyától kapott esztendőket pedig az öregségre hagyta. Ezért az öreg emberek kicsit morgósak és szeszélyesek, de otthonülők, mint a házőrző eb.