DEMCSÁK ZSUZSA

A másik életem

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

© Demcsák Zsuzsa, 2014

A borítót Bali Sándor fotója alapján Földi Andrea készítette

ISBN 978-963-293-387-0

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Elég volt!

Akár még sokra is viheti…

A boldogító talán

Remények

Ismerd meg!   Betti

Tagadás

Hiszen szeret…!   Marcsi

Nem vagyok jó semmire

Interjú dr. Haraszti László pszichiáterrel

Nem akarok emlékezni

Színjáték   Mónika

Miért én?   Csilla

Rémálom

Új élet

Interjú dr. Árnyasi Katalin ügyvéddel

A túlélő   Gitta

Életben maradni   Kinga

Felelősség

A nők elleni erőszakkal foglalkozó híradások „tízparancsolata”

Amiért érdemes volt

Bántalmazott nő vagyok?

ZSOLTI ÉS DEZSŐ TESTVÉREK. ÉVEK ÓTA abból élnek, hogy esküvői videókat forgatnak ifjú párok házasságkötésének napjára. Nem hagyományos filmek ezek, igazi, profi alkotások. A testvérek egy rangos versenyt megnyerve pár éve az év esküvői videósai lettek. Két-három perces mesterfokú alkotásaikban a házasulandók múltját mutatják be gyerekkori képekkel, lágy érintésekkel, szerelmes pillantásokkal, meghitt ölelésekkel.

A napokban elgondolkoztam, mi lenne, ha az esküvő napján nem a múlt, hanem a jövő három percét vetítenék le. Reménykedem benne, hogy a kisfilmek többségénél ellágyulnánk. Ám lennének olyan filmek is, amelyek egy hatalmas pofonnal kezdődnének, síró, segélykérő telefonhívással folytatódnának, meneküléssel vagy tragédiával végződnének.

Mindenkinek van egy álma. A színész – bármit is alakít –  egyszer el akarja játszani Rómeót, ahogy a színésznő is Júliát. A hegymászó bárhol is ostromolja a csúcsokat, egyszer biztosan megálmodja magát a Mount Everest tetején, a sportoló pedig álmában hallgatja a himnuszt, amit az olimpián a tiszteletére játszanak.

Demcsák Zsuzsa szép családról álmodott. Gyönyörű gyermekekről, odaadó férjről, meghitt harmóniáról. Ismerem Zsuzsa álmát és hatalmas küzdelmét. Ismerem életének filmjét is, melyből jó néhány képkockát szívesen elfelejtenék. Ő a Barátom, nagy B-vel. Aki most könyvet írt, sorstársaiért. Hiszem, hogy lesznek olyanok, akik Barátom másik életének olvasása közben magukra ismernek. Magukra ismerhetnek az áldozatok, s az elkövetők is. Talán ezért is íródott ez a könyv. Melyből kiolvasható a fiatal lány, az útját és boldogságát megfeszítve kereső családanya félelme, fájdalma, reményvesztett küzdelme, s hangos ordítása: ki ad nekem tanácsot, ha egyedül vagyok, ki segít, ha magamra maradtam? Hiszem, hogy sokaknál ez a könyv fog segíteni.

Demcsák Zsuzsa jó ember. Azért írta ezt a könyvet, azért kereste, kutatta sorstársait, és azért vetette papírra saját történetét, mert szentül hisz benne, hogy ha egy ember életét, boldogságát megmenti, annak az egynek ő az egész világot mentette meg. Ezért jelent kapaszkodót, támaszt és választ a harcokban és küzdelmekben időközben kiváló édesanyává és nagyszerű emberré lett Demcsák Zsuzsa másik élete.

Vujity Tvrtko

ELÉG VOLT!

Nem akarom bántani a volt férjemet! Túl vagyok rajta. Túl vagyok a dühön, a félelmen, a harcon, a kiváráson, az óvatoskodáson. Gyengéd megbocsátással tekintek vissza mindarra, ami egykor az életem volt. Minden, amit leírok, felidézek, szigorúan az én aspektusomat tükrözi, az én megélésem, fájdalmam, könnyeim, hibáim, cselekedeteim, döntéseim. Nyilván neki is megvan a maga verziója. Biztos neki is sok minden rosszulesett. Talán a múlt miatt akarok segíteni másokon. Olyan nőkön, asszonyokon, akik hozzám hasonlóan az életüket adták volna azért, hogy a családjuk egyben maradjon. Semmi nem volt ennél fontosabb. Nem maradt egyben a családom, de ma újra boldog életet élek.

Évek alatt kerültem bele egy olyan spirálba, amelynek a vége a teljes önmegsemmisülés, az önbecsülésem, önértékelésem elvesztése, saját magam érzelmi függőségben tartása volt, és a mindennél elsöprőbb vágy, hogy neki megfeleljek. A gondolat, hogy egyszer, ha tényleg „jó” leszek, szeretni fog és elismer majd. Mindent elviseltem azért, hogy engem emberként lásson meg, és amikor sírok, ne undorodva fordítson nekem hátat, hanem megvigasztaljon; hogy egyszer le tudjunk ülni beszélgetni, és ne csak takarító és kiszolgáló személyzet legyek itthon. Ma már hihetetlennek tűnik, hogy valaha az tett napokig boldoggá, ha megdicsérte az ételt, amit elé tettem.

Ő sohasem kért bocsánatot. Én pedig elhittem, hogy minden az én hibám volt, és legközelebb még többet kell azért megtennem, hogy elviselje a puszta létemet, amire egy idő után már én is csak sajnálkozással tekintettem. Mindezt úgy kellett napról napra, egyre keservesebben átélnem, hogy muszáj volt erősnek maradnom. Hiszen sem otthon, sem a televízióban nem látszódhatott rajtam semmi. Kétségbeesetten dúcoltam alá egy látszatvilág bástyáit éveken keresztül. Igen, már az első intő jelek után mennem kellett volna. Két kisgyerekkel, akik alig pár hónaposak voltak akkor. Emlékszem a fájdalomra, de az „okra” nem. Akkor is magamat hibáztattam, de továbbra sem emlékszem, miért. Egyszerűen törölte az agyam. Úgy döntött, ezt az érzést soha többé nem szabad felidéznem. Egy gondolat viszont nem hagyott nyugodni. Valahol legbelül tudtam, hogy meg fog ismétlődni, de nem hittem el. Nem mertem elhinni. Aztán a sajtóhírek hatására rengeteg nő talált meg, akik arra kértek, segítsek nekik. Akkor még nem mertem lépni, viszont szembesültem az összes sztereotípiával, amely a bántalmazott nőket érinti, és amelyek társadalmi elfogadottsága olyan mértékű, hogy hajlamosak ők maguk is elfogadni azokat. „Csak feszült volt és másnap próbált nagyon kedves lenni.” „Meg kell neki mutatnom, mennyire szeretem, mert csak nekem akar jót.” „Nehéz ember, de csak értünk él.” „Nyilván az én erőteljes egyéniségem és az ő kisebbségi komplexusai ütik egymást, el kell hát hitetnem vele, hogy ő többet ér nálam.” Ismerős mondatok voltak ezek számomra is. És elkezdtem emlékezni. Vettem egy nagy levegőt és úgy döntöttem, elég volt a saját magam hibáztatásából. Bár nehéz megküzdeni a gyötrő gondolatokkal, miszerint fel kellett volna ismernem, hogy a féltékenység nem az igaz szeretet megnyilvánulása; vagy hallgatnom kellett volna a szüleimre és a barátaimra, akik már azt sem értették, miért vagyunk együtt, nemhogy azt, miért maradok mellette – ma már elhiszem, hogy erős, magabiztos és szerethető nő vagyok. Annak ellenére kerültem ebbe a helyzetbe, hogy otthon ilyen mintát nem láttam. A szüleim nem bántottak, nem aláztak meg, nem volt jelen a család életében a féltékenység, ők egyenrangú partnerei egymásnak, én pedig világéletemben független voltam és magamnak teremtettem meg mindent.

Aztán eljött egy nap, amikor este, kétségbeesetten kezdtem el kutatni segítség után a neten. Persze este tíz körül senkit sem lehetett elérni. Egyedül voltam, féltem, sírtam és segítségre volt szükségem. Ekkor böngésztem át alaposabban a családon belüli erőszakkal foglalkozó írásokat, elemzéseket, történeteket. Elém került egy harmincnégy pontból álló kérdőív, melynek célja a felismerés volt, annak felismerése, hogy valaki bántalmazó kapcsolatban él. Harmincnégy pontból harmincat ki tudtam pipálni. Megsemmisülve ültem a gép előtt, és csak potyogtak a könnyeim. Akkor fogtam fel, mi történik velem.

Egy televíziós műsorvezetőnek tisztában kell lennie a mindennapos szerepléséhez kapcsolódó felelősségével, annak súlyával. A családon belüli erőszak kérdésében eddig a pillanatig nem vállaltam igazán felelősséget. Bár a Tények riportereként már próbáltam ezt a témát a nagyközönség előtt is tárgyalni, mégsem tettem ezt kellő súllyal. Ha az élet rá nem kényszerít, talán sosem jöttem volna elő a saját történetemmel egészen a jogerős bírósági ítéletig, mert annyira szégyelltem.

Aztán jött a hivatalos pofon. Hatósági. Amikor két évvel ezelőtt menekülnöm kellett otthonról, segítséget kértem. A rendőrségtől és a bíróságtól. Naivan azt hittem, hogy elég, ha elmondom az igazat, máris jön a segítség, megvédenek. Ekkor tévedtem bele abba az útvesztőbe, amelyben sokan bolyongunk. Védelem helyett kiszolgáltatottság, jogok helyett kötelezettségek, megalázó procedúrák sokasága, amelyekben folyamatosan védekezésre vagyok kényszerítve. A védekezés pedig vesztes helyzet. Mindez intenzív médiaérdeklődés mellett, amely alapvetően tükrözte és a mai napig tükrözi a társadalom hozzáállását a családon belüli erőszakhoz. Az áldozat a hibás, és biztosan magának köszönheti, hogy ebbe a helyzetbe került.

Rájöttem, hogy nem vagyok egyedül. Lassan, de elmúlt a szégyenérzet, elindultam a feldolgozás rögös útján, felemeltem a fejem, és újra mertem önmagam lenni. Nőket, asszonyokat, lányokat hívtam, ők pedig jöttek és meséltek. Néhányan közülük itt is szólnak, hatalmas bátorságról téve tanúbizonyságot. Több száz nővel tartom a kapcsolatot. Számtalan történetet mondtak el nekem, sírtunk együtt, adtam jogi tanácsokat, próbáltam erősíteni őket, ők pedig engem. Ez a könyv az ő könyvük is. A közösségi oldalam üzenőfalán elindult egy történetfolyam: félelemben élő nők néma segélykiáltása. Én pedig úgy döntöttem, hogy beleállok. Nem lehetett tovább várni, mert naponta történnek olyan életveszélyes, megalázó, elkeserítő események, amelyekből ha csak egy embert is megmentünk, már volt értelme.

A könyvben szereplő nők mindegyikével személyesen is találkoztam. Leszögezném: a családon belüli erőszak nemcsak a nők ellen irányul, ugyanolyan gyakran gyerekeket és férfiakat is érint. Bár nagyon sok esetben szembesültem gyermekbántalmazással is, ebben a könyvben nem írok róla. Nem kaptam erre senkitől felhatalmazást, így nem szeretnék visszaélni a szerepemmel. Azok a férfiak pedig, akikkel sikerült beszélnem, annyira szégyellték, hogy ők valaha a bántalmazott félként éltek egy kapcsolatban, hogy még név nélkül sem vállalták a szereplést. A nők viszont egyre inkább mernek beszélni. Egyre bátrabbak, sőt legtöbbször pusztán a történetük lejegyzetelése, kibeszélése is jólesett nekik. Hittek és hisznek bennem, hisznek a nyilvánosság erejében, és ez nekem is erőt adott. Minden egyes történet valódi, számomra arc és név is társul hozzá. Nők, édesanyák, nagymamák, lányok, szeretők, asszonyok, akik rám bízták a titkaikat, és ezzel soha nem fogok visszaélni. Én tudom, hogy néznek ki, ismerem az igazi nevüket, és látom fényes mosolyuk mögött a fájdalmat, a soha el nem múló félelmet is. Noha volt, aki névvel, arccal vállalta volna mindazt, amit mondott, úgy döntöttem, mindenki nevét megváltoztatom, hiszen senkinek sem akarok kellemetlenséget okozni. Ezek a nők velem együtt ki merik mondani végre: ELÉG VOLT!

Elég volt abból, hogy vannak ugyan törvények, hogy európai szintű jogszabályok védik a családon belüli erőszak áldozatait, de mindez csak papíron létezik, a jogalkalmazásban nem igazán. Azt szeretném, ha mernénk beszélni, ha mernénk bátrak lenni, ha nem hagynánk, hogy függőségi viszonyban, tárgyként kezelve létezzünk, hanem nőként, a szó magasztos és hétköznapi értelmében egyaránt. Olyan partnereket szeretnénk, akik önmagukban is elég erősek, akiknek nem az agressziójuk, féltékenységük, erőszakosságuk a szerelmük fokmérője.

Végül pedig, bármilyen furcsán is hangzik ennyi idegeskedés, per, lejárató kampány után, de köszönetet kell mondanom a nyilvánosságnak. Két dologért. Egyrészt azért, mert az a sok nő, aki hasonló vagy még rosszabb helyzetben van, mint én, tudott olvasni a sorok között, és így megtaláltuk egymást. Másrészt azért, mert a nyilvánosság erejével, annak köszönhetően tudom most elmondani a történetemet, és hiszek abban, hogy ez a könyv változást indíthat el, és hogy ennek a kezdeményezésnek, illetve a fontos jogi változtatások sürgetésének lesz foganatja.

Ez a könyv az én történetem, az én nyilvánosságnak tett tanúvallomásom, és egyben az újrakezdés alapköve is. Még soha nem mondtam el sehol. Most itt van minden a maga valójában. Együtt sok más nőnek a történetével, hasonló helyzetekkel, vívódásokkal, jogi harcokkal. Ha csak egyvalakinek is sikerül általa segíteni, akkor már megérte.