Debbie Macomber

A SZERELEM ÜNNEPE

Debbie Macomber

A SZERELEM

ÜNNEPE

A mű eredeti címe

Blossom Street Brides

Copyright © 2014 by Debbie Macomber

This translation is published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Random House LLC.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2014

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

SARUDI ÁGNES

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 714 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

2014. április

DRÁGA BARÁTAIM!

Hát nem varázslatos esemény minden esküvő? Csupa öröm, izgalom és felajzott várakozás. A menyasszony mindig gyönyörű, a vőlegény ideges és izgatott. A családtagok és a barátok összegyűlnek, hogy a szerelmet és az életet ünnepeljék. Nem tehetek róla, de én mindig könnyekig meghatódom az esküvőkön. Nem csoda, hogy annyira élvezem, ha a szerelemről írhatok…

A lányom tavaly nyáron ment férjhez, amikor épp A szerelem ünnepét írtam. Kivettem a részem Jody és Greg esküvőjének tervezéséből. Én írtam meg az esküjük szövegét, és végigszipogtam az egész szertartást, amely a tengerparton zajlott le egy júliusi délutánon.

Ez a történet meghívó egy esküvőre. Azt kívánom, hogy ugyanolyan várakozással és örömmel olvassák, mintha a menyasszony és a vőlegény a személyes ismerősük lenne.

Egy könyv megszületése mindig csapatmunka eredménye, és semmiképp sem szeretném elmulasztani, hogy köszönetet mondjak a tehetséges és profi munkatársaknak, akikkel együtt dolgozom a Random House kiadónál. Egy egész könyv kellene, ha mindnyájukat név szerint fel akarnám sorolni. Jennifer, Shauna, Susan és Kristin – hogy csak néhányukat említsem – fáradhatatlanul dolgoznak azon, hogy a lehető legjobb könyvek kerüljenek ki a kezük alól. Szeretném, ha tudnák, mennyire hálás vagyok a szakértelmükért és odaadó munkájukért. Külön kiemelném az ügynökömet, Theresa Parkot, és hihetetlen csapatát, akik egyengetik írói pályám rögös útját. És nem szeretném kihagyni a saját közvetlen munkatársaimat sem, akik oly szorgalmasan fáradoznak azon, hogy a hullámok ne csapjanak össze a fejem fölött, és ne csússzak ki a határidőkből. Köszönet Renate-nak, Adele-nek, Wandának, Heidinek, Carolnak, Katie-nek és Brittanynek, amiért lehetővé teszik számomra, hogy azzal foglalkozhassak, amit a világon a legjobban szeretek: az írással.

A legjobb ötleteim egy része az olvasóktól származik. Leighann McInnis a kanadai New Brunswick-ből írt nekem levelet, és ő számolt be az ottani „utcai kötögetés” kezdeményezésről. Annyira megtetszett ez az ötlet, hogy belevettem A szerelem ünnepébe. Köszönöm, Leighann!

Tehát, kedves Barátaim, készítsék elő a legszebb ruhájukat: egy vidám és nagyon különleges esküvőre hivatalosak. Azt kívánom, hogy miközben ezt a történetet olvassák, Önök is éljék át újból a szerelmet!

Szívélyes üdvözlettel,

Ui.: Írói pályafutásom során mindig is rendkívül fontosak voltak a számomra az olvasóktól kapott visszajelzések. Elérhetnek a honlapomon keresztül: DebbieMacomber.com, a Facebookon, vagy postai úton, a P.O. Box 1458, Port Orchard, WA 98366 postafiókcímen.

Jody és Greg Banksnek – kívánom,

hogy egy életen át tartson a szerelmük

ELSŐ FEJEZET

Lauren Elliott élete legnyomasztóbb híréről értesült.

A testvére kisbabát várt.

Ráadásul a húga.

Természetesen nagyon örült Carol boldogságának, de az örömébe tagadhatatlanul némi irigység is vegyült. Nem kellett volna ilyen sokkolóan hatnia rá a hírnek, hogy Carol anyai örömök elé néz, hiszen a húga és Jason már két éve házasok voltak. Lauren szerette a húgát, és azt is tudta, hogy Jasonból csodálatos apa lesz. Csak az aggasztotta, hogy ő maga már harmincnégy éves, és még mindig nincs férjnél.

Szingli. Mennyire utálta ezt a szót!

Miközben végigsétált a Blossom Streeten, kezét mélyen a drapp esőkabátja zsebébe süllyesztette. A lámpaoszlopokon lógó kaspókban tulipánok és krókuszok virítottak. Rózsák, orgonák és kaméliák illata lebegett utána, ahogy elhaladt a „Susannah kertje” nevű virágbolt előtt.

Lauren lehajtott fejjel sétált tovább, miközben a legújabb fejleményeken töprengett. Ennyi, vége, megelégelte a helyzetet. Elfogyott a türelme. Elege van abból, hogy egyre csak várja, hogy Todd végre eljegyezze. Egy évvel korábban volt egy nagy lelkizős beszélgetésük a kapcsolatukról, és a férfi megnyugtatta, hogy az esküvő mindenképp szerepel a távlati tervei között. Csak éppen most nincs abban az anyagi helyzetben, hogy megtegye ezt a nagy lépést. Azt javasolta, várjanak még, és Lauren vonakodva beleegyezett. Ennek tizenkét hónapja, és őszintén szólva lassan elfogyott a türelme. Három éve járt a helyi kábeltévé népszerű híradós riporterével, és úgy érezte, most már ideje lenne szembenézni az igazsággal: ha Todd őszintén mondta volna, hogy szeretné feleségül venni, akkor az eljegyzési gyűrűnek, öklömnyi gyémánttal már rég az ujján kellene csillognia.

A férfi nyilván élvezi a helyzetet úgy, ahogy van, és bizonyos értelemben ezzel Lauren is így volt. Todd szórakoztató volt és okos, ő pedig nagyon szeretett vele lenni. Lauren sokszor elkísérte elegáns társasági eseményekre, ahol a férfinak a munkája miatt meg kellett jelennie. Így megismerkedhetett a város elitjével, ami azért is jól jött, mert sokan közülük ellátogattak a John Michael ékszerüzletbe, ahol Lauren dolgozott.

Amikor elhaladt az Aranyfonal kézimunkabolt előtt, azonnal megakadt a tekintete a kirakaton. Megállt, hogy jobban szemügyre vegye, és megcsóválta a fejét. A bolt kirakatában egy kisbabáknak való takaró díszelgett.

Egy gyönyörű, pasztellszínekben pompázó babatakaró… Lauren legszívesebben hangosan felnyögött volna. Imádta a húgát, de mindig is folyt köztük egy kis barátságos rivalizálás. Laurennek, aki a visszafogottabb volt kettőjük közül, nem voltak nagy ambíciói, Carol viszont számítógépes programtervező volt egy nagy szoftvercégnél. A férjével még a főiskolán ismerkedtek meg, és minden tekintetben tökéletesen alakult az élete.

Lauren pár év után otthagyta a főiskolát, és azóta több helyen is dolgozott. Szeretett eladni dolgokat, és úgy tűnt, van is hozzá érzéke. A helyzet iróniája, hogy az ékszerüzletben épp eljegyzési és karikagyűrűkkel foglalkozott. A párok, akiket kiszolgált, láthatóan fülig szerelmesek voltak egymásba, és alig várták, hogy elkezdhessék közös életüket. Laurennek jóleső érzés volt, hogy segíthet nekik, hogy megtegyék az első lépést az elköteleződés felé vezető úton.

Rá kellett jönnie, hogy Todd valójában tökéletesen elégedett a jelenlegi helyzettel. Jól kijönnek egymással, és gyakran beszélnek. Alig telik el úgy hét, hogy ne jelennének meg együtt valami társasági eseményen. Szívesen töltöttek volna együtt több időt, de Todd nagyon elfoglalt volt a híradós munkája miatt. Szeretett volna megszerezni egy pozíciót az esti híradóban, és leginkább arra összpontosított, hogy a szakmai célkitűzéseit elérje.

– Helló, Lauren! – szólalt meg hirtelen a háta mögül Lydia Goetz hangja.

– Ó, helló! – Lauren megpördült, hogy üdvözölje a fonalbolt tulajdonosát. Lydia férje, Brad is abban a John Michael ékszerüzletben vásárolta annak idején a jegygyűrűjüket, ahol Lauren immár öt éve dolgozott.

– Hát nem gyönyörű ez a babatakaró? – kérdezte Lydia, amikor észrevette, hogy Lauren a kirakatot bámulja.

– De igen. – Lauren kénytelen volt egyetérteni.

– Azt hiszem, többet adtam el ebből a fonalból, mint bármelyik másból. Van valami csodás abban, ha egy babának köt az ember. Bevonzza az embereket a boltba. Tegnap is bejött valaki, hogy fonalat vegyen egy ilyen takaróhoz, aztán elmesélte, hogy tulajdonképpen egyetlen ismerősének sincs kisbabája, mégis kedvet kapott hozzá.

Lauren magára erőltetett egy mosolyt.

– Az én testvérem is várandós. – Nem tette hozzá, hogy Carol két évvel fiatalabb nála. – Amikor megláttam ezt a takarót, arra gondoltam, hogy én is kötnék egyet neki.

– Biztos vagyok benne, hogy annak nagyon örülne. Egy saját kezűleg készített ajándék mindig különleges.

Lydia bedugta a kulcsot a zárba, hogy kinyissa a boltot. Bár Lauren nagy kísértést érzett, hogy rögtön megvásárolja a fonalat, most neki is munkába kellett sietnie. – Ma vagy holnap majd beugrom fonalért.

– Jobb lenne inkább csütörtökön. Mind elfogyott, de akkor jön az új szállítmány. Ha kell segítség a kötésmintához, csak szóljon – tette hozzá Lydia megnyugtatólag.

A John Michael ékszerüzlet egy saroknyira volt a fonalbolttól. Elisa Lippincott, az eredeti tulajdonos lánya irányította az üzletet a férjével, Garryvel. Lauren nagyon szerette a munkáját, és Elisa nemcsak a munkaadója, de a barátnője is volt.

– Jó reggelt! – lépett Lauren a boltba, és bezárta maga után az ajtót. Ha a széf nyitva volt, az üzlet ajtaját mindig zárva tartották.

Elisa kidugta a fejét a hatalmas széfből. – Jó reggelt! – felelte vidáman. Két ékszertokot tartott a kezében, amelyeket kihelyezett a Blossom Streetre néző kirakatba.

Lauren levette az esőkabátját, és a táskájával együtt berakta a hátsó irodába, aztán segített Elisának elővenni a féldrágaköves ékszereket. A gazdasági válság ellenére elég jól ment az üzlet. Elisa, Garry és Lauren teljes munkaidőben dolgoztak, és volt néhány részmunkaidős kisegítő eladó is – jó csapatot alkottak így együtt.

– Garry csak délután jön be – mondta Elisa, miközben kirakosgatta az ékszereket. – Be kell mennie a fiúk iskolájába egy megbeszélésre, aztán a Rotary Klubban ebédel.

Garry főleg a férfi- és női karórákkal foglalkozott, Lauren feladata a gyémánt ékszerek eladása volt, Elisáé pedig nagyjából minden egyéb.

– Képzeld, beszéltem a húgommal – szólalt meg könnyedén Lauren, miközben elrendezte az ékszereket a kirakatban. – Carol és Jason kisbabát várnak. – Gondosan ügyelt rá, hogy a hangja örömteli és izgatott legyen, és érződjön rajta, mennyire örül a húga boldogságának.

– Ez nagyszerű!

– Igen – bólintott Lauren. – Csodálatos. Anya és apa majd kibújnak a bőrükből a boldogságtól. Az első unokájuk.

Elisa kicsit hallgatott, és a barátnőjére nézett. – Olyan a hangod, mintha mindjárt sírva fakadnál.

– Bármelyik pillanatban zokogni tudnék – ismerte be Lauren. Megpróbálta nevetéssel elütni a dolgot, de nem jött ki más a torkán, csak valami fura rekedt hang. Gyorsan összeszedte magát. – Mondd csak, Elisa, és kérlek, légy őszinte: van velem valami baj? – Az asszony a barátnője volt, és tudta, hogy őszinte válaszra számíthat tőle.

– Baj?

– Idegesítő vagyok?

– Nem, dehogy. – Elisát megdöbbentette, hogy a másiknak egyáltalán eszébe juthat ilyesmi.

– Túl erőszakos vagy kellemetlen a személyiségem?

– Egyáltalán nem.

– Untatlak?

– Nem – rázta meg a fejét a barátnője.

– Nem vagyok elég vonzó?

Erre a kérdésre Elisa nevetésben tört ki. – Ugyan! Néztél már tükörbe mostanában? Elragadó vagy – magas és karcsú, a szemed lélegzetelállítóan kék, a hajad pedig sötét… Esküdni mernék, hogy némi skót vér is folyik az ereidben. Minden második férfi, aki bejön az üzletbe, félig-meddig beléd szeret.

A barátnője szavai balzsamként hatottak Lauren megsebzett büszkeségére. – Akkor miért vagyok még mindig egyedülálló?

Elisa nem habozott a válasszal:

– Mert Todd Hampton egy idióta. – Gyengéden megszorította Lauren karját. – Túlságosan is türelmes vagy vele. Ultimátumot kell adnod neki. Szeret téged. Nem kell más, csak egy gyengéd lökés a megfelelő irányba. Mondd meg neki, hogy ideje dönteni. Eddig türelmesen vártál, de nem vagy hajlandó tovább folytatni így, határozott elköteleződés nélkül.

Ultimátum Toddnak – Lauren is ugyanerre jutott, de aztán újra átgondolta magában a dolgot. Majdnem egész éjszaka ébren hánykolódott az ágyában, és azon töprengett, mik a lehetőségei. Újra meg újra átgondolta a kapcsolatukat, és hogy mi lenne a legjobb megoldás. Annak még a gondolatát is utálta, hogy ráerőltesse a férfira, tűzzék ki az esküvő dátumát. Aztán eltűnődött azon, hogy miért hajlandó ilyen sokáig húzni-halasztani a dolgot.

– Az az igazság… – kezdte Lauren, de nem tudta befejezni a mondatot, mert megcsörrent Elisa mobiltelefonja.

– Katie az. – Elisa a második csöngés előtt felkapta a telefont.

Lauren tudta, hogy az asszony idegesen várta a hívást legidősebb gyermekétől. Katie elsőéves volt az egyetemen, és Elisának nagyon nehezére esett, hogy el kellett engednie az iskolába, amely majdnem ötszáz kilométerre volt, a Washington állambeli Pullmanben. Az asszonyt egyfolytában aggasztotta valami: Katie étkezése, a tanulmányai, a partik, az ivás, a fiúk. Ha a lánya nem hívta fel a nap folyamán, már meg volt győződve róla, hogy valami szörnyűség történt vele.

– Katie, miért nem hívtál? Nem válaszoltál az SMS-re sem, és…

Elisa elhallgatott, aztán fojtottan felkiáltott, majd besietett az irodába, és gyorsan becsukta maga után az ajtót. Laurent elfogta a kíváncsiság, hogy mi történhetett. A barátnője imádta a drámai jeleneteket. Lauren még a csukott irodaajtón keresztül is hallotta a hangját, bár a szavakat nem tudta kivenni.

Lauren agyán különféle lehetőségek száguldottak át. Több mint valószínű, hogy csak valami jelentéktelen ügyről van szó. Katie talán megbukott egy fontos vizsgán. Vagy egy kis pénzre lenne szüksége. Mondjuk nem vitte vissza időben a könyvtári könyveket, és felgyülemlett a büntetés. Lauren kedvelte Katie-t, és fiatal kora ellenére józan és felelősségteljes lánynak ismerte. Elisa remek barátnő és munkaadó volt, anyaként azonban kissé megszállottan viselkedett.

Amikor tíz perccel később előbukkant az irodából, olyan fehér volt, mint a fal.

– Minden rendben van Katie-vel? – kérdezte óvatosan Lauren.

A barátnője nem válaszolt, csak megrázta a fejét.

– Nem akarsz leülni?

Elisa bólintott.

Lauren odahúzott egy széket, az asszony pedig leroskadt rá.

– Akarod, hogy felhívjam Garryt?

Elisa szinte kiáltotta: – Nem… ne!

– Hozzak egy kávét?

– A kávénál valami erősebbre van szükségem. Sokkal erősebbre.

Lauren kételkedett abban, hogy erősebb ital is lenne az üzletben. Ez csak akkor fordult elő, ha valamilyen promóciós rendezvényt tartottak, de akkor is csak pezsgőt szolgáltak fel, és a nő azt gyanította, Elisa most nincs olyan hangulatban, hogy pezsgővel ünnepeljen. – Elmondhatod, mi történt?

– Nem is tudom… – felelte az asszony könnybe lábadt szemmel.

Úgy tűnt, ez valami sokkal komolyabb ügy lehet, mint egy nem visszavitt könyvtári könyv, vagy egy bukás. Bár Elisa nem kért kávét, Lauren mégis főzött neki egy extraerőset. Három kockacukrot tett bele, elkeverte, aztán odaadta barátnőjének.

Elisa úgy kapaszkodott két kézzel a bögrébe, mintha egy tízemeletes épület tetején egyensúlyozna, és bármelyik pillanatban lezuhanhatna. – Emlékszel Dietrichre? – kérdezte.

– Persze. – Katie nemrégiben, a tavaszi szünet alatt elhozta látogatóba a fiút. A családja Walla Walla környékéről származott, az állam délkeleti csücskéből. Dietrichék családi farmja egyike volt a legnagyobb hagymatermesztő gazdaságoknak az országban.

– Nekem az első pillanattól fogva ellenszenves volt – folytatta Elisa.

Ami azt illeti, az asszony már azelőtt nem szívelte a fiút, hogy találkoztak volna. Három évvel idősebb volt a lányánál, és ő meg volt győződve róla, hogy túl öreg hozzá, ami persze nevetséges. Garry is három évvel volt idősebb Elisánál. Lauren gyanította, hogy a fiú kora egyszerűen csak kifogás, mert az asszony nem akarta, hogy a lánya komolyabb kapcsolatba bonyolódjon.

– Katie és Dietrich talán szakítottak? – kérdezte Lauren, bár ennek így nem lett volna sok értelme. Egy ilyen hírnek Elisa inkább örülne.

– Bár úgy lenne! – horkant fel. Aztán mintha csak most venné észre, hogy egy bögre forró kávét szorongat a kezében, belekortyolt, és vágott egy grimaszt. – El sem tudom hinni, hogy ez történik… Ez egy rémálom. – Szorosan lehunyta a szemét, és megrázta a fejét, aztán a szájára szorította a kezét.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy Katie…

Elisa bólintott. – A lányom terhes. Még csak tizenkilenc éves. Maga is gyerek, és erre most kijelenti, hogy szereti ezt a Dietrichet, és hozzá akar menni feleségül. Most mondd meg, Lauren, el tudod képzelni, hogy Katie férjhez menjen?

– Hát… – A lány nem tudta, mit válaszoljon.

– Ez nevetséges. Egyszerűen nevetséges! Még túl fiatal.

Lauren leült a barátnője mellé. – És mit mondtál neki? – kérdezte aggodalmasan. Elég sok kiabálás hallatszott ki az irodából.

– Mit mondhattam volna? Ragaszkodtam hozzá, hogy azonnal jöjjön haza. Van mód az ilyen helyzetek megoldására. Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer ezt mondom majd, de nem hagyhatom, hogy a lányom megtartsa ezt a babát. Egy gyerek tönkretenné az életét. Gondolnunk kell a jövőjére.

– Ezt nem Katie-nek kellene eldöntenie? – kérdezte szelíden Lauren.

Elisa dühösen nézett rá. – Ne kezdd te is!

– Én?

– Katie is ezt mondta, és ragaszkodik hozzá, hogy megtartsa a gyereket. Meg van győződve róla, hogy szerelmes abba a… farmerbe.

Lauren úgy érezte, nem ez a legjobb időpont arra, hogy emlékeztesse Elisát, Dietrich huszonkét éves felnőtt fiatalember. A lány úgy látta, nagyon is felelősségteljes és kedves fiú.

– Kihasználta Katie-t – jelentette ki Elisa, és dacosan kihúzta magát.

– Ezt ő mondta?

– Jaj, dehogy, ő soha nem ismerné be. Csak védte a fiút, és azt állította, hogy mind a ketten egyformán felelősek a történtekért.

Lauren a maga részéről úgy gondolta, ez a dolog Katie-re és Dietrichre tartozik, és Elisa jobban tenné, ha rájuk hagyná a döntést.

– Megmondtam neki, hogy azonnal jöjjön haza, de nem volt rá hajlandó. – Az asszony megint belekortyolt a kávéba, de csak nagy nehezen tudta lenyelni, mintha gombóc lenne a torkában.

– Bár mondhatnék valami okosat! – Lauren úgy érezte, nem tud igazán hasznos tanácsot adni.

– A történelem megismétli önmagát – suttogta Elisa, és letörölt egy könnycseppet a szeme sarkából. – Garry és én… Én is tizenkilenc éves koromban estem teherbe.

Lauren persze tudta, hogy Elisa és Garry nagyon fiatalon házasodtak össze, hiszen egyetemista lányuk volt. Az ikerfiaiak három évvel később születtek. Tim és Tom másodikos gimnazisták voltak, játszottak az iskola futball- és baseballcsapatában. Lauren eljárt a meccseikre Elisa és Garry társaságában. Todd egyszer készített is egy kis riportot a fiúk sportsikereiről, amely be is került az esti híradóba. 

– A ti házasságotok Garryvel jól sikerült – emlékeztette Lauren a barátnőjét.

– Igen, persze, de az én családom mindig kedvelte őt. Elismerem, hogy ostobák voltunk és túl fiatalok. Az apám nem örült – ami azt illeti, az anyám sem –, de apa a szárnyai alá vette Garryt, és kitanította az üzleti dolgokra. Gondoskodott róla, hogy ha eljön az ideje a nyugdíjba vonulásuknak, akkor Garryvel át tudjuk venni az üzlet vezetését. – Elisa csüggedten lehajtotta a fejét. – El sem tudom képzelni, mit szólnak majd a szüleim, ha ezt meghallják. – De rögtön fel is egyenesedett: – Soha nem fogják megtudni. Erről gondoskodom. Ha Katie nem jön haza, akkor nincs más választásom, nekem kell odautaznom hozzá.

Lauren ellenállt a késztetésnek, hogy azt tanácsolja a barátnőjének, ne cselekedjen elhamarkodottan.

– Most rögtön foglalok repülőjegyet. – Elisa elszántan a mobilja után nyúlt.

– Nem akarod, hogy felhívjam Garryt? – kérdezte Lauren.

Az asszony döbbenten nézett rá. – Ugyan minek?

– Hogy helyettesítsen, amíg távol vagy.

– Á! – Elisa letette a telefonját, és nagyot sóhajtott. Félresöpörte homlokába hulló haját, és elgondolkozott. – Jobb lesz, ha megvárom, és megbeszélem vele a dolgot. Esküszöm, ha kiderül, hogy ő már tudta, lepuffantom, amiért eltitkolta előlem.

– Katie mondta, hogy hányadik hónapban van?

– Nem, nem volt hajlandó elárulni.

Lauren gyanította, hogy Katie talán már akkor is terhes volt, amikor a múlt hónapban itthon járt Seattle-ben. Nem csoda, hogy Dietrichet is magával hozta. Lauren csak egyszer találkozott a fiúval, és rögtön megkedvelte. Udvarias volt, tisztelettudó és intelligensnek is tűnt. Emlékezett rá, hogy némi irigység is beléhasított, amikor látta, hogyan néz Katie-re.

Laurent hirtelen mellbe vágta valami. Egy újabb csapás. A húga kisbabát vár, és most a legjobb barátnője, aki alig pár évvel idősebb nála, nagymama lesz.

Gondolkodás nélkül a telefonja után nyúlt, és felhívta Toddot. Többnyire igyekezett elkerülni, hogy munkaidőben zavarja, de tudta, hogy csak déltájban megy be a stúdióba. Most a legnagyobb valószínűséggel a sminkszobában ücsörög.

A férfi a harmadik csöngésre vette fel. – Helló, szívem, mi újság? – A hangja elfoglaltnak és szórakozottnak tűnt. Lauren félig-meddig arra számított, felhívja rá a figyelmét, nem túl jó ötlet, ha munka közben keresi.

– Tudnánk találkozni ma este?

– Ma este? Nem lehet. A tizenegy órás hírekhez veszek fel egy anyagot.

– És csütörtökön? – Most, hogy meghozta a döntését, Laurennek bármelyik este megfelelt ahhoz, amit eltervezett.

– Jó, legyen csütörtök – felelte Todd. – Mindenképp nézd meg délben a híradót. És van egy remek új sztorim, majd később elmesélem. Akkor csütörtökön találkozunk. Most mennem kell.

Azzal a vonal meg is szakadt. Lauren csak ekkor jött rá, hogy nem is volt ideje pontosítani, hogy mikor és hol találkoznak.

MÁSODIK FEJEZET

Bethanne Hamlin Scranton szinte tánclépésben állított be az Aranyfonalba, ragyogó mosollyal az arcán. Úgy festett, mint aki azon nyomban szétrobban a boldogságtól, ha nem oszthatja meg valakivel.

– Lydia, jaj, Lydia! – kiáltott fel. Majd szétvetette az öröm. – Csodálatos híreim vannak!

– Max idejön a hétvégére – találgatott Lydia.

– Nem, nem a férjem látogatásáról van szó, annál sokkal jobb! – Max Kaliforniában élt, ahol a borkereskedő cégének székhelye volt, Bethanne viszont Seattle-ben maradt a rendezvényszervező vállalkozása miatt. Ez azt jelentette, hogy csak úgy tudták megoldani a közös életüket, hogy a hétvégeken valamelyikük mindig elutazott a másikhoz, ami eléggé nevetséges módja volt a házaséletnek – de Bethanne most nem akart erre gondolni, amikor ennyire csordultig volt a szíve.

– Rendben, feladom, szabad a gazda – mondta nevetve Lydia. – Áruld el, mi az!

Bethanne szinte odaszökdécselt a kirakathoz, és a mózeskosárra meg a művészien ráterített babatakaróra mutatott.

Lydia szeme nagyra kerekedett, és mindkét kezét a szája elé kapta meglepetésében. – Gyereket vársz?

– Nem én, Courtney. Nagymama leszek!

– Ó, Bethanne, ez csodálatos hír! – Lydia nevetett, és megölelte a nőt. – Emlékszem, amikor először találkoztam Courtney-val, milyen szégyellős, visszahúzódó tini volt. És most Andrew-val kisbabát várnak?

– Max még nem tudja, de biztos vagyok benne, hogy ugyanolyan izgatott lesz, mint én. – Bethanne gyanította, mit mond majd a férje: azt, hogy ő a legszexisebb nagymama, akit valaha is látott. Majdnem belepirult a gondolatba. Több mint egy éve voltak házasok, és bár nagyon nehéz dolog volt a távházasság, azért nagyon szerették egymást. Egy kicsit vad ötletnek tűnt, hogy ő is terhes lehetne – sőt lehetetlennek, mert elköttette a petevezetékét –, de nem azért, mintha nem próbálkoztak volna. Tizenöt hónap telt el az esküvőjük óta, és még mindig úgy érezték magukat, mintha nászúton lennének.

Ez a második szerelem meglepetésként érte Bethanne-t. Granttel, az első férjével még főiskolás korukban jöttek össze. Összeházasodtak, két gyerekük született egy év különbséggel, aztán húsz év házasság után a férje otthagyta egy fiatalabb nő kedvéért. Bethanne, aki addig főállású anya és feleség volt, ott maradt egyedül, a teljesen bizonytalan jövővel.

Újra kellett alkotnia az egész életét, és ha félve indult is neki, megtette. Soha, egyetlen pillanatig sem jutott eszébe, hogy újból szerelmes lehet. De aztán kiderült, hogy az élet tele van meglepetésekkel, és némelyik meglepetés – leginkább Max – igazán csodásnak bizonyult.

– Szeretnék fonalat ahhoz a babatakaróhoz, és a kötésmintát is elkérném – mondta Bethanne. – Már alig várom, hogy nekifoghassak a kötögetésnek. – Amikor az első unokájára gondolt, öröm és izgatottság töltötte el. Legelőször megköti a babatakarót – de már két másik minta is járt a fejében. Ennek a kisbabának mindene meglesz.

Lydia arcáról lehervadt a mosoly. – Jaj, Bethanne, sajnálom, de ez a fonal épp kifogyott. Csütörtökön kapunk belőle egy újabb szállítmányt. Ha akarod, félreteszek neked öt motringgal.

– Igen, az jó lesz. Csütörtökön délután majd beugrom érte. Öt körül megfelel? 

– Tökéletes. Addigra biztosan megérkezik. Lauren Elliott is akkortájt jön be érte.

– Lauren Elliott, Lauren Elliott… – morfondírozott Bethanne. – Honnan olyan ismerős a neve? – Többnyire jó volt a névmemóriája, amire nagy szükség is volt a rendezvényszervezésben, mivel sok volt a visszatérő ügyfél.

– Lauren a John Michael ékszerüzletben dolgozik.

– Á, igen! Nem is olyan rég jártam náluk, és nagyon segítőkész volt.

– Csak nem gyémántokat vettél? – évődött Lydia.

Bethanne felsóhajtott. – Max mondta, hogy válasszak magamnak valamit az első évfordulónkra. – Elszomorította, hogy a férje nem lehetett vele, de a hétvégeken együtt töltött kevéske idő nagyon is szűkös volt. A vásárolgatásnál fontosabb dolgokkal is kellett foglalkozniuk – leginkább egymással. Úgy viselkedtek, mintha legalábbis húszévesek lennének. Max mindig éreztette vele, hogy mennyire szereti, és milyen fontos a számára.

Az ajtó fölötti harangocska megszólalt, és Margaret, Lydia nővére lépett be a boltba. Nehéz volt elhinni, hogy ők ketten testvérek: Margaret erős csontozatú volt és magas, Lydia apró termetű és filigrán. És nem ez volt az egyetlen különbség. A személyiségük is szögesen ellentétes volt. Lydia melegszívű volt és barátságos, Margaret egy kicsit nyers és mogorva.

– Valami nagyon furcsa történt az előbb – kezdte és a homlokát ráncolta. – Amikor leszálltam a buszról, megláttam, hogy egy nő ott kötöget a padon. Aztán felállt, és felszállt a buszra, de a kötését nem vitte magával.

– Csak úgy otthagyta a kötést? – csodálkozott Bethanne.

– Igen, úgyhogy utána is szóltam, és figyelmeztettem, de ő azt mondta, nem az övé.

– Valaki másnak a kötésén dolgozott? – kérdezte Lydia. – Hát ez fura.

– Igen, én is ezt gondoltam – mondta Margaret. – Elég nagy szemtelenség csak úgy fogni valaki más kötését, és belekontárkodni, nem gondolod?

Ezzel Bethanne is egyetértett.

– És mit csináltál? – kérdezte Lydia. Közben odament a pulthoz, és felírt valamit. Bethanne látta, hogy az ő fonalmegrendelését jegyezte fel csütörtökre. Lauren Elliott neve már ott szerepelt.

Margaret a vékony tavaszi kabátja gombjaival babrált. Kibújt belőle, és a karjára terítette. – Nem az én dolgom, de nem tudtam ellenállni a kíváncsiságnak.

– Megnézted a kötést?

– Egy nagyon szép kis kosárban volt. Arra emlékeztetett, amilyen régen anyának is volt. Azt hiszem, elajándékoztuk valami jótékonysági szervezetnek, amikor beköltözött az idősek otthonába. Emlékszel rá? Egy olyan fonott kosárka volt lila csíkokkal.

Lydia megrázta a fejét. – Nem emlékszem. Anyának annyi kosárkája volt.

– Ez igaz. Na, mindegy, most nem ez lényeg. Szóval, kivettem a fonalat meg a kötőtűket, és a kosár aljában egy cédulát találtam, amelyen nagy betűkkel annyi állt: KÖSD TOVÁBB!

– „Kösd tovább”? – csodálkozott Lydia.

– Igen. Úgy tűnik, valaki szándékosan hagyta ott, hogy akik a buszra várnak, kötögethessenek.

– És mit kell kötni? – érdeklődött Bethanne.

– Egy sálat. A cédulán az is ott állt, hogy ha elkészül, egy hajléktalanmenhelynek adják.

Bethanne mindezt nagyon érdekesnek találta. Lydiára nézett és megkérdezte: – Nem hallottál még erről a kezdeményezésről?

– Nem, soha – felelte a nő. – De szerintem remek ötlet. Csodás módja, hogy segítsünk, ráadásul az embereknek is kedvet csinál a kötéshez.

– Én sem hallottam még róla – mondta Margaret. – És képzeld: miközben a kötést nézegettem, odajött egy nő, és azt mondta, a parkban is látott egy ilyen kosarat, ugyanilyen cédulával.

– Úgy érted, egyszerre több sál is készül?

– Úgy tűnik.

– Vajon hány?

Bethanne-nek nagyon tetszett a dolog. – Lehet, hogy tele van velük a város.

– Vajon ki találta ki? – kérdezte Lydia. – Szerintem remek ötlet, de kíváncsi lennék, kinek jutott az eszébe.

Margaret bólintott. – Én is. De bárki is az, ide jár a boltba.

– Ezt meg miből gondolod? – kérdezte Lydia, és elmosolyodott. – Olyan fonal volt, amilyet mi is árulunk?

– Igen, valamikor legalábbis árultuk. De ez még azelőtt lehetett, hogy én idejöttem dolgozni, mert nem volt ismerős a márka.

– Akkor honnan tudod, hogy innen származik? – Bethanne egyre kíváncsibb lett.

– Egyszerű: rajta volt az árcédula, és rá volt pecsételve az Aranyfonal emblémája.

– Tényleg? – Lydia nagy szemeket meresztett. – Vajon ki állhat emögött?

– Fogalmam sincs – mondta Margaret –, de bárcsak nekem jutott volna az eszembe! – Elindult az irodába, aztán hirtelen megtorpant, és visszafordult. – Majd elfelejtettem: a cédulán ott állt, ha elfogy a fonal és elkészült a sál, az utolsó hozza be ide a boltba.

– Ide, hozzánk?

– Igen – felelte Margaret. – Az az utasítás, hogy hozzák be az Aranyfonalba. Vicces, nem?

– De, az. Azért nem bántam volna, ha az ötletgazda engem is értesít erről az egészről.

Bethanne az órájára nézett. Hosszú napja volt az irodában, és már nagyon várta a szünetet. És azt is alig várta, hogy Max visszahívja. – Jobb lesz, ha indulok haza. Akkor csütörtökön bejövök a fonalért.

– Persze, gyere csak.

Bethanne hazahajtott, abba a házba, ahol a gyerekeit felnevelte, az otthonába, amelyet annyira szeretett. Egyszer, nem olyan régen Grant megpróbálta elcsábítani a házból és Maxtől. A férfi azt hitte, ha újra tudnák kezdeni és elfelejtenék a múltat, minden ismét a rendes kerékvágásban menne, és minden magától rendbe jönne.

Bethanne imádta a gyarmati stílusú házat a zöld spalettákkal és a tágas szobákkal. Most már ugyan túl nagy volt neki, de nem tudta rávenni magát, hogy eladja. Miután Grant kiköltözött, meg kellett küzdenie érte, hogy fenntartsa a házat. Akkoriban ez szinte lehetetlen feladatnak tűnt, de képtelen volt lemondani róla. A gyerekek már elveszítették az apjukat, nem akarta, hogy az otthonukat is elveszítsék, ahol egész addigi életüket töltötték. Nem az ő hibájuk, hogy az apjuk nem bírt ellenállni a nőknek. Bethanne büszke volt rá, hogy sikerült túlélnie a válást követő első gyötrelmes hónapokat. Azzal is tisztában volt, hogy soha nem lett volna képes minderre a barátai bátorítása és érzelmi támogatása nélkül. 

Miután hazaért, a konyhába ment, és vizet tett fel a teához. Élvezte ezt a néhány percnyi nyugalmat a fárasztó nap végén. A ház csendes volt. Bekapcsolta a tévét, hogy megnézze a kora esti híradót, illetve inkább csak azért, hogy legyen valami háttérzaj. Amikor a gyerekei, Andrew és Annie még otthon laktak, állandó volt a jövés-menés, üvöltött a zene, csöngtek a telefonok. Manapság már a csönd uralkodott. De pár hónap múlva ismét zajos lesz a ház, csak éppen most egy újszülött sírása veri majd fel a csendet.

Egy kisbaba…

Sok-sok év telt el azóta, hogy utoljára gyereksírás hallatszott ebben a házban. Gombócot érzett a torkában, miközben bevitte a teát a konyhából nyíló nappaliba. A kedvenc fotelje a kandalló mellett állt, a doboz a kötésével ott pihent a perzsaszőnyegen a puha fotel és a puff mellett. Automatikusan a kézimunkája után nyúlt. Egyszerre két-három dolgon is dolgozott éppen, de mindet félreteszi, és azonnal belekezd a babatakaróba, ahogy meglesz a fonal.

Épp csak belekortyolt a teájába, amikor megcsörrent a mobilja. Látta, hogy Max keresi, ezért lelkesen kapta fel a telefont. Hagyott neki egy üzenetet Roosternél, a legjobb barátjánál és üzleti partnerénél, hogy hívja vissza.

– Helló, drágám, mi a helyzet?

– Képzeld, Andrew hívott ma délután. Courtney kisbabát vár. – Bethanne-ből csak úgy ömlöttek a szavak.

– Gyereket várnak? Hát akkor gratulálok Andrew-nak és Courtney-nak. Gondolom, most a fellegekben jársz.

– Szavakkal le sem lehet írni, mit érzek. Amikor meghallottam a hírt, nevetni lett volna kedvem, de közben mégis fojtogattak a könnyek. Olyan rég nem volt kisbaba a családban.

– Szexis nagymama leszel.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani. – Szívmelengető, boldogító érzés árasztotta el. – Bárcsak itt lennél most velem…

– Én is azt szeretném. – A férfi hangja elhalkult. – Így csak még nehezebb a döntés, nem igaz?

Bethanne-nek nem kellett megkérdeznie, Max mire gondol. Sokszor átbeszélték már, hogy fel kellene adnia a rendezvényszervező vállalkozást, hogy Kaliforniába költözhessen. A cége az évek során egyre jobban gyarapodott és virágzott. Bethanne érzelmileg is sokat fektetett bele. De nem volt kérdés, hogy az ő vállalkozását sokkal egyszerűbb lenne felszámolni, mint Maxnek átköltöztetni ide a borforgalmazó cégét. Washington állam ugyan a második legnagyobb bortermelő vidék Kalifornia után, de azért nem veheti fel vele a versenyt.

– Nem is tudom… – Az még csak elképzelhető lett volna, hogy felszámolja a cégét, de az már egészen más, hogy messzire költözzön az unokájától.

– Megbántad, hogy feleségül jöttél hozzám?

– Max! Hogy kérdezhetsz ilyet?

– Igazad van, nevetséges kérdés volt. Mi összetartozunk, tudtam attól a pillanattól, amikor felültél a motoromra, és úgy kapaszkodtál belém, hogy majdnem eltörted a bordáimat.

– Most mosolyogsz.

– Honnan tudod?

– Ismerlek, drágám. Arra gondolsz, amikor együtt száguldottunk végig azon a nevadai országúton, nem sokkal a megismerkedésünk után.

Bethanne elnevette magát, amikor eszébe jutott az emlék. Nagyon is jól emlékezett arra a napra, amikor ottragadt a nevadai sivatag kellős közepén egy lerobbant autóban.

– Még mindig látom magam előtt Annie arcát, amikor megpillantott téged meg Roostert, bőrmellényben, lebarnult, izmos karokkal. Teljesen úgy festettetek, mintha Rooster ott helyben mindenkit ki akarna nyírni.

– Ő már csak ilyen.

– Az biztos – helyeselt a nő. Idővel megszerette a férje legjobb barátját. Rooster állt mellette, amikor a felesége és a lánya meghaltak. Nélküle Max teljesen egyedül maradt volna a világban.

Váratlanul nyílt a bejárati ajtó, és Grant rontott be a házba. – Bethanne! – kiáltotta.

– Várj egy percet, Max – mondta az asszony a telefonba.

Grant széles vigyorral közeledett felé. – Épp most hallottam a nagy hírt.

Bethanne félretette a telefont. A férfi átkarolta a derekát, felkapta és megforgatta a levegőben.

Bethanne kis sikollyal, nevetve követelte: – Grant, azonnal tegyél le!

– Nagyszülők leszünk!

– Igen, tudom. Andrew ma délután hívott fel.

– Ezt meg kell ünnepelnünk!

– Grant, várj egy kicsit. – A mobilja után nyúlt. – Max, Grant jött. Pár perc múlva visszahívlak.

– Mi a csudát akar ünnepelni?

– Nem tudom, csak úgy beállított. – Max hangjában féltékenység csengett, ami nevetséges volt, hiszen annyira szerették egymást és Bethanne már az ő felesége volt.

– Hívj vissza, ahogy tudsz!

– Persze. Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Az asszony letette a telefont, és szembefordult volt férjével.

– Te is olyan izgatott vagy, mint én? – kérdezte az, és az arca csak úgy ragyogott a boldogságtól.

– Még annál is jobban. 

– Nem hagyhatjuk ki ezt a remek alkalmat az ünneplésre. Hadd vigyelek el vacsorázni!

Bethanne kis habozás után beleegyezett. Max igazából nem féltékeny típus, meg fogja érteni. Később majd felhívja, és megnyugtatja. De most tényleg ünnepelni kell. 