Michael Mansfield

Az elátkozott völgy

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

ISBN 978-963-387-102-7

ELŐSZÓ

2000. tavasza. New Bethel széle.

– Nem lesz ennek jó vége…

A mormogás a semmibe veszett, mint a szélfútta őszi levél. Egy távcső üveglencséi csillantak a gyenge fényben. Akár a baglyok mindent látó szemei, kíváncsian végigpásztázták a tájat. A csillogó optikához egy öreg emberi szempár kapcsolódott. Semmi nem maradt észrevétlenül a vizslató tekintet elől.

A szempár tulajdonosa, aki a Theodore Sanburne nevet viselte, elvette szeme elől a kopottas, de tökéletesen működő Zeiss-távcsövet. Rosszallóan konstatálta a látványt, de nem tehetett semmit, inkább az ablakpárkányra készített ital után nyúlt. Hirtelen kiszáradt a szája – jól jött egy korty whisky.

Amit az elmúlt egy-két napban tapasztalt, jóval több volt, mint puszta érdekesség. A maga részéről egyre nagyobb szorongással figyelte az eseményeket. Meghatározott időkben: reggel, délben, egészen a sötétedés percéig leste az újszerű mozgást odaát, a domb alján és nem értette, mi végből történhet meg mindez. Hát nem tudják azok, hogy nem lesz ennek jó vége?

Úgy tűnt, mindazok, akik felvonultak terepjárókkal és furgonokkal, mit sem tartottak attól, amitől az öreg Sanburne félt. Nem láttak összefüggéseket a közelmúlt drámai eseménye és a völgy között. Még csak fel sem ötlött bennük, hogy szó szoros értelmében veszélyes talajra tévedtek. Tökéletes nyugalommal vették uralmuk alá a területet, amit legalább kétszáz év óta nem háborgatott senki. Egy kivétellel: Sanburne megborzongott a fél évvel ezelőtti tragédiától, ami az idősebb Brenham és az Öregház köré íródott. A sors fintora, hogy azok az emberek, akik most ott nyüzsögtek, azon a pusztulást lihegő területen, mit sem sejtve a veszélyről. Pedig éppen e titokzatos halált halt férfi vállalatának emberei voltak.

Ősöreg földmérő eszközök, mérőlécek kerültek elő és vegyültek össze a huszadik századvég elengedhetetlen vívmányaival, a laptopokkal és korszerű geodéta szerkezetekkel. A munkások kurjongatva és zajosan tették a dolgukat. Emberi hangok sokasága keveredett fém és kő ütődésének zajával.  Emberi lábak taposták sárosra a régen nem járt mezőt, megfosztva azt a maga gyászos intimitásától és érintetlenségétől.

Az öreg újra és újra megbámulta őket a távcsövön át, ahogy zajosan feltörik az elvadult régi ugart, közben egyre ingatta a fejét. Képtelen volt megérteni a vakságnak és a hitetlenségnek ezt a mértékét. Hiszen még talán egy iskolás gyerek sem ment volna el a harsogva intő jelek mellett! De akitől legkevésbé várta, is még érzéketlen maradt ezek iránt. Pedig ha valakinek, hát a legfiatalabb Brenhamnek, Scottnak óvatosabbnak kellene lennie...

Hát éppen ő? – károgta vészjóslóan az orra alatt Sanburne. Hát éppen ő nem emlékszik arra a napra?

ELŐZMÉNY:
AZ ÖREGHÁZ

1.

1999. ősze. New Bethel széle, Rhodefield-völgy.

Lennox Brenham idegességében földhöz vágta a mobiltelefonját.

Miért nem üzemelhet rendesen egy ilyen csúcs-szuper „ketyere” a huszadik század végén?

– A büdös rohadt életbe! – kiáltott bele a semmibe. Mert csak a nagy semmi vette körül. 

Aztán az ingerültség, ahogy jött, úgy el is illant, tipikus Brenham-módra, hogy helyet adjon a kérdésnek: „Vajon mi az ördög bajom van ma reggel? Mi ez a fura feszültség?”

Az tény, hogy nem mentek túlságosan jól a dolgai. Vesztett némi pénzt is, amitől vállalkozása költségvetését még a feledhetetlen Marilyn derekánál is karcsúbbra kellett szabnia. Nos, ha magyarázatot keresett soron kívüli ingerlékenységére, hát ebben megtalálhatta. Persze, akadt egyéb is, amit még magának sem akart beismerni.

Felvette a száraz fűből az apró készüléket és zsebre vágta. Az öccsével lett volna beszélnivalója, de ezek után nem próbálkozott meg egy negyedik, feltételezhetően szintén sikertelen hívással. A fene essen bele!

Ahol állt, a völgyet kétoldalt lankás domboldalak keretezték, melyeknek tetején oltalmazó fenyvesek szaladtak végig.  Ahogy mérge – mint a hamvadó máglya tüze – kihunyt, belefeledkezett a nézelődésbe. Végül is azért jött ide, hogy terveket szőjön, vázlatot készítsen önmagának erről a gazdátlan terepről. Nekidőlt hát a terepjárója ajtajának és megpróbálta átfogni tekintetével a fakó, őszi tájat.

Jobbról, a déli domb túloldaláról még ideköszönt annak a háznak a halovány sziluettje, amely a város legszélső peremét jelképezte. Brenham ismerte a benne lakót, mint ahogy jól tudta azt is, hogy a ház vén remetéje – név szerint a pityókás Sanburne – valahol ott kuksol hírhedt távcsövével, és éppen célba veszi őt. De ez egy cseppet sem zavarta. Végül is az öreg, aki úgy tartozott Bethelhez, mint bolha a kutyához, világ életében ezt tette. Leselkedjék hát csak tovább a vén trottyos, ha úgy tartja kedve. Másra már nemigen alkalmas.

A déli domb tetejéről, ahol már nyoma sem látszott a városvég civilizációjának, nagy, lomha tömegekben feketefenyők igyekeztek le a völgy felé, mint egy megrészegült sereg. Félúton azonban hirtelen valami véget vetett előretörésüknek; a domboldal kopárrá vált és csupán néhány kuporgó cserje ereszkedett le rajta a völgy mélyedéséig, ahol ő állt.

Mintha a Mindenható örömét lelte volna a geometriában ezen a tájon, pontosan olyannak tűnt a másik domboldal északon, mintha egy gigászi kéz áttükrözte volna rá a déli területet.

Persze, ez nem volt teljesen igaz és Brenham az égi szimmetria gondolatára el is mosolyodott.

Hát hogyan is lehetne teljes mértékben tükrözésről beszélni, hiszen az északi domboldalon ott magasodik valami, ami nagyon is sajátos látványt kölcsönöz, és ami tökéletesen uralkodik a táj felett.

Egy csúcsos tetejű, ódon hangulatot árasztó ház gubbasztott félúton a völgy alja és a dombtetőről lemasírozó fenyves között. Betört, fekete ablakai halottan meredtek Brenham-re, mintha rémisztgetni akarnák. Mintha ijesztően üres tekintettel faggatni próbálnák arról, vajon mit keres itt, és hogyan merészeli felkelteni több száz éves álmából ezt a senki földjét.

Brenham vigyora eltűnt. Igen, most valahogy maga is sírból kelő lidércnek látta az öreg épület sziluettjét. A két hatalmas, sötét, bezúzott ablaknyílás egyenest rá bámult. Azt alatt pedig a veranda foghíjas korlátja egy aszott múmia torz szájaként vigyorgott rá.

A férfi ódzkodva gondolt arra, hogy be kell mennie oda. Pedig azért jött, hogy felmérje a területet és a rajta található tereptárgyakat. Hogy mindent saját szemével lásson először, mielőtt tervezőit idezavarja méricskélni, munkásait földet gyalulni.

Hirtelen gondolt egyet, ellökte magát a terepjárótól, hogy nekiiramodjon az elkerítetlen térségnek.

Bogáncsokon, száraz füvön, apró cserjéken gázolt keresztül, miközben egyre inkább azt firtatta, hogy miért nem vezet valami csapásféle a házhoz. Valami, ami arra utalna, hogy néha mégis csak odamerészkedik egy-egy élőlény a romok közé. Valami, ami végérvényesen hiteltelenné tenné azt az ősi dajkamesét, amit gyerekkorában hallott e falakról, erről a birtokról. És amit már akkor sem hitt el.

De bármennyire szerette volna, nem talált olyan nyomot, ami az emelkedő felé igyekezett. Semmi arra utaló jelet, hogy akár csak egy vén mormota is érdeklődött volna a romos épület nyújtotta biztonság iránt.

Brenham itt nőtt fel; együtt a mítoszokkal, a vidék ősi boszorkányairól szóló mesékkel. De soha nem adott hitelt semmiféle mendemondának. Kinevette az öregeket, akik még mostanság is lehalkítják hangjukat, ha misztikus regékről esik szó. Suttognak, mintha valami külön egylet titokzatos tagjai lennének. Ugyanakkor előszeretettel kérkednek azzal, hogy többet tudnak szellemekről, boszorkányságról, mágiáról, mint bármely más vidékről jött hétköznapi halandó.

Igazság szerint gyerekként sem kellett sokat törnie fejét azon, hogy rájöjjön, nem más a nyitja ennek, mint a mellveregető lokálpatriotizmus. És talán némi idegengyűlölet. Bizonyára mindkettő együtt. Hiszen semmi más nem történik, minthogy néhányan a lecsúszott, irigy vénségek közül gügye ősi meséket használnak fel arra, hogy nagyképűen kizárják maguk közül a nem ide tartózókat. Élvezettel rekesztik ki a saját maguk duruzsolta regékből a nem tetszőeket, a fiatalabb, szkeptikusabb és – valljuk be őszintén – műveltebb réteget.

De akkor mivel magyarázható, hogy az esetek többségében mégis sikert arat a vén bűbájosok társasága és nemcsak itt, hanem az ország minden részén egyaránt? Hogyan lehet, hogy e nyilvánvaló turpisság mégis megteszi a magáét, és el tudja riasztani a hiszékeny népségeket e vidékről?

De leginkább hogyan lehet az, hogy ő, a múlt meséinek leghangosabb kritikusa most némi tagadhatatlan szorongással igyekszik fel ahhoz a házhoz?

Az őszi szél végigvágott a lejtőn. Ízelítőt adott abból, amit tarsolyában tartogat, ha eljön az ő garázdálkodásának ideje. Brenham szabad prédának érezte magát a felmorajló szél markában, és összehúzta szőrmével bélelt bőrdzsekijét. Csaknem visszafordult a kocsihoz, hogy beüljön, és magára hagyja a tél érkezésére váró tájat. De valami mégis itt tartotta. Habár meg nem tudta volna nevezni, hogy micsoda.

Talán a legyőzhetetlen kíváncsiság. Hiszen bármennyire kinevette is a rémisztgetőket, azzal maga is tökéletesen tisztában volt, hogy nemigen járt erre senki az elmúlt években. Sőt, talán évtizedekben… Vagy a mondák állítása szerint: évszázadokban. Ki tudja, vajon hány év után tapossák elsőként a vén ház padlóit az ő lábai?

Egy másik indok is belé fészkelte magát, ami kellemes érzés volt, erőt adó, bátorító. Mégpedig az, hogy valójában azért merészkedik fel a romok közé, hogy elmondhassa, ő ott volt, és íme, nem esett bántódása. Hogy bizonyítsa, nincsenek ott lidércek, boszorkányok lelkei, szellemek, ördögök… Nincs ott semmi, csak a néphit butaságától üresen kongó falak és az akadálytalanul vágtató szél.

Megtorpant, hogy kifújja magát a kaptatón. Visszapillantott a terepjárójához, amely úgy kushadt odalenn, a földúton, mint egy dolog nélkül heverő pásztorkutya. Az autó mögött, az úttal párhuzamosan a Witch patak hömpölygött. Erős zúgását még a szél üvöltése sem tudta teljesen elnyomni.

Brenham gyönyörűnek látta az elhagyatott Rhodefield-birtokot. Az Éden egy kis szeletének. És bármennyi kockázatot vállalt is merész építési terveivel – már csak a babonás hiedelmek miatt is –, biztos volt abban, hogy akadnak szép számmal olyan modern felfogású családok, akik nem tudnak ellenállni e csodának. Hitte, hogy nem sokáig várakoznak majd üresen leendő lakóparkjának házai.

Visszafordult a ház felé és eltökélten nekiindult az utolsó száz méternek.

Valami újszerű, csodálkozással rokon érdeklődéssel figyelte a fölé magasodó épületet. A valamikor csinos ház korhadt deszkái olyannak tűntek így, közelről, mintha egy állat vedlene le magáról az elhasználódott hámréteget. Csakhogy az Öregház „bőre” alól nem kandikált ki új felület. Az óriási ablakok, melyek messziről halott szemüregeknek tűntek, paletták és üveg nélkül tátongtak, meg sem kísérelve magukba rejteni titkaikat. A korhadt veranda, a lépcső, melynek fokai között dudva és gaz türemkedett elő tiszteletlenül, elmúlásról regélt.

Bármennyire ócskának találta is elsőre, Brenham képtelen volt rávenni magát, hogy visszaforduljon. Ahogy lábát az első lépcsőfokra tette, nem volt visszaút. Hiába győzködte józanabbik énje, hogy kiszámíthatatlanok a deszkák és elroppanhatnak lába alatt. Nem tudta volna itt hagyni anélkül, hogy fel ne fedezze magának. Hogy be ne járja azért, hogy utána megfricskázhassa New Bethel mesére szomjazó lakosait. A szemükbe akarta mondani, ő vette a bátorságot és egy könnyű ebéd után besétált az Öregházba...

Fellépdelt a lépcső lapjain. Meglepetten észlelte, hogy azok az évszázadok és az időjárás hatásaitól se gyengültek meg statikailag. Nem hitte volna, hogy az enyészet ilyen félmunkát végez ott, ahol minden a hatalmába adatott. A maga részéről biztos volt abban, hogy három lépcsőfokból legalább egy szétporlad a súlya alatt, és minden második nyikorogva tiltakozik az újszerű megpróbáltatás ellen. De a lapok szilárdsága még egy mai ház lépcsőzetének is dicséretére vált volna.

Egyre bátrabban igyekezett fel a verandára. Közelebbről nézve sem a korlát, sem a falak nem tűntek olyan visszataszítónak, mint ahogy azt távolról látta. Érzékei csapták volna be? Vagy őt is – hitetlenség ide, cinizmusa oda – elragadta a babonás hangulat?

Tény az, hogy építész-szemmel nézve a ház testközelből korántsem tűnt bontásra váró törmeléknek. Sikkes, könnyed vonalvezetését, régies romantikáját érzékelve Brenhamet új ötlet kerítette hatalmába. Mi lenne, ha megtartaná, felújítaná az épületet és így bocsátaná áruba egy hozzá tartozó birtokhányaddal együtt. Miért is ne?

Nézzük, mit rejt a belseje – dünnyögte magában. Új ötletekkel teli fejjel lépte át a korhadt küszöböt. Megfogadta magának, hogy nem engedi át az enyészetnek ezt a stílusos és megtévesztően jó állapotban lévő építményt. Hasznosítani fogja. Ezzel is bizonyítaná, mennyire értelmetlen dolog a babonaság.

Az üres ajtónyílásban megállva gondosan elrendezett helyiséget pillantott meg. Első benyomásként az jutott eszébe, hogy az egykori lakói – bárkik voltak is – igen szerethették a rendet. Egy vaskos, szúrágta ebédlőasztalt látott terpeszkedni a félhomályban, amit öt durván megmunkált szék vett körül. Minden szék kínos pontossággal ugyanúgy helyezkedett el az asztal körül, sem közelebb, sem távolabb tőle, mint a többi.

Brenham idefelé úgy képzelte, semmit sem talál a ház belsejében. Ha maradt is valami a régiektől, úgy gondolta, az enyészet forgáccsá és porrá változtatta azt. Így aztán most megrökönyödve vette tudomásul, hogy az épület egyáltalán nem üres.

Ha már idáig eljöttem – bíztatta magát –, végigjárom az egészet.

Kíváncsian lépegetett végig az egymásból nyíló helyiségeken, amelyek mindegyike rejtegetett meglepetéseket. Azt végképp nem hitte volna, hogy egy ilyen kihalt házban, amit a hiedelem szerint a függetlenségi háború óta nem lakott senki, találhat még egy viszonylag épnek mondható festményt is az egyik kormos falon. Valóban ilyen erős lenne a babona hatása? Még a rablókat, a fosztogatókat is távol tudta tartani?

Azokat talán igen. De van, amire nincs magyarázat: mi tartotta távol az enyészetet?

És ez a gondolat ráébresztette valamire.

Hideg bizsergés rohant végig a gerince mentén, összerándult tőle. Ösztönösen megtorpant a ház gyomrában. Meredten bámulta a freskót, ami érthetetlen ittlétével darabokra zúzta az ő rendíthetetlen szkepticizmusát.

Van itt valami. Valami, ami nagyon nem stimmel.

Közelebb lépdelt, de most már olyan óvatosan, mintha üvegcserepek közt lépkedne mezítláb. Szemei a képre meredtek. Megijedt tőle. De bármennyire igyekezett is, a tekintetét nem tudta elszakítani tőle. Magnetikus erő ragadta meg és egyszeriben eltűnt belőle a harsány hitetlenség. Már nem is emlékezett arra, hogy húsz perce – amikor fellépdelt a verandára – maga volt a megkövesedett tiltakozás. Nem emlékezett semmire, hiszen agya egy olyan csábítás hálójába került, amire nemigen számított. Ijedten, eltátott szájjal, mellkasára szorított kézzel hátrált a freskó elől.

A kormos, szutykos freskó vásznán egy tar fejű férfi bámult rá. Igéző szemei hipnotikus erőt sugároztak.

Brenham az ébrenlét és kábulat között egyensúlyozva próbált elmenekülni, elszaladni az elképesztő élmény elől. A tekintet azonban nem engedte.

Végül sikerült lassan elhátrálnia. Ám csaknem hanyatt esett ijedtében, mikor cipője sarka megakadt a pincelejárat küszöbében.

A férfi szembefordult a nyílással és megigézve bámult le rá. Bárhogy is tiltakozott benne a maradék józanság, egy újszerű szellemi erő letarolta személyes akaratát.

Kopogó cipősarka rideg visszhangot vert, ahogy szándéka ellenére lelépdelt a pince lépcsőjén.