Rose Woods

Sorsodnak fonala

regény

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

EPUB ISBN 978-963-387-115-7

Sorsodnak fonala

írta: Rose Woods

Berkesné Zombor Anikó

2014.

© Minden jog fenntartva

Tudok egy kőrist,

neve Yggdrasil,

szép szál fehér fa,

nedvesség fürdeti.

Harmatot hullat

völgy-ölekbe:

örökzölden Urd

forrása felett áll.

Onnét e lányok,

titkok tudói,

hárman a tóból,

a fa tövéből.

Egyik neve Urd,

másiké Verdandi

- rúnákat róttak -,

Szkuld a harmadik,

tettek törvényt,

életre, halálra:

emberfiának

sorsot mondtak.

A völva jövendölése (Edda)

Prológus

A kislány – kisebbik húgát karjában tartva, a nagyobbikat maga után vonszolva – sietős léptekkel vágott át a harmat fürösztötte mezőn. Már messziről látta a tüzet, és tudta, hamarosan emberek között lesz. Csak reménykedni tudott abban, hogy jó emberek lesznek azok, kikre sikerült rábukkannia, nem pedig gonosztevők, akik tovább rontanak már amúgy is elkeserítő helyzetükön.

Testvérkéje mocorogni kezdett a karjában. Kényelmetlenül szoros volt neki a takaró, amibe nővére bebugyolálta, mikor útnak indultak, és a lány úgy gondolta, a pici lassan meg is fog éhezni. Másik húga is elfáradhatott már. Több kilométert megtettek az éjszaka folyamán. Apró lábaiknak ez a távolság ugyancsak megterhelő volt, ráadásul ő terhet is cipelt. De tudta, még egy kicsit ki kell bírniuk, különben az az ember rájuk fog találni, mielőtt segítséget kérhetnének.

Majdnem felzokogott a megkönnyebbüléstől, mikor a halványan pislogó fényt felfedezte. De most hirtelen megtorpant, amint meghallotta a sátortáborból kiszűrődő zajokat: kutyaugatás, edénycsörömpölés, halk beszéd, fütyörészés. És azok az illatok… Nagyot nyelt, mikor hangosan megkordult a gyomra. Ő és a húga előző nap délben ettek utoljára, mert csak a picinek hozott némi ennivaló, mikor elszöktek.

A lány vetett egy utolsó pillantást a mögöttük húzódó keskeny földútra. Az erdő, amit az ösvény kettészelt, összezáródni látszott a hátuk mögött, mintha igyekezett volna elrejteni a három menekülőt. De ő tudta, hogy azt, aki a nyomukban lehet, nem tartaná vissza némi fa és aljnövényzet, akkor sem, ha mégoly sűrű. Ám annak a gonosz embernek továbbra sem volt nyoma. Lassan kezdte elhinni, hogy sikerült megmenekülniük tőle.

Ahogy ott árcsorgott a húgaival, és próbálta összeszedni minden bátorságát, hogy beballagjon a táborba és segítséget kérjen, egy kutya futott oda hozzájuk. A lány először megrettent. Sokszor találkozott már dühös kutyával, amely megugatta, sőt, olyan is volt, ami egyszer megharapta. Már nem emlékezett rá, hol és mikor, csak a fájdalom rémlett neki, ami a harapást kísérte, és a vele járó félelem. De azóta annyi minden történt, hogy rövidke életének ez a kellemetlen epizódja teljesen homályba veszett számára.

Viszont arra nagyon is emlékezett, hogy sem a kutyákban, sem az idegenekben nem szabad megbíznia. Világ életében igyekezett ezt a szabályt betartani, amit a mama oly sokszor elismételt neki. Igaz, végül mégsem egy idegen elől kényszerült menekülni.

Ez a kutya azonban nem olyan volt, mint amikkel korábban összehozta a sors. A kis keverék nagyon is barátságosnak tűnt, még csak el sem vakkantotta magát. Megállt, alig fél méterre előttük, majd leült, mintha azt akarná sugallni, hogy nem kell félniük tőle. Okos, barna szemét egyenesen a lány arcára függesztette. A kutya felállt, sűrű farkcsóválás közepette tett egy lépést a három gyermek felé, majd ismét leült. Pár másodperc múlva megismételte a mozdulatot, majd újra és újra, míg egyszer csak már közvetlenül a kislány előtt ült, meleg, bizalommal teli tekintetét továbbra sem véve le róla.

A lány azon kapta magát, hogy mosolyogva nézi a rituálét. Egy történet jutott eszébe, amit édesanyja olvasott neki régen, és ami egy kisfiúról szólt, akinek egy róka mondta el, hogyan kellene őt a fiúnak megszelídítenie.

Régen volt már, hogy a mama ezt mesélte, de most, a kutyát nézve, egy csapásra eszébe jutottak a róka szavai: „Először leülsz szép, tisztes távolba tőlem, úgy, ott a fűben. Én majd a szemem sarkából nézlek, te pedig nem szólsz semmit. A beszéd csak félreértések forrása. De minden áldott nap egy kicsit közelebb ülhetsz...”{1}

Ez a kutya most megszelídítette őt.

– Találtál valamit, öregfiú? – kérdezte kedveskedve egy csendes, dörmögő hang a fák közül, ahonnan a kiskutya kifutott. Az állat a hang hallatán ismét megcsóválta a farkát, majd halkan felnyüszített.

A lány kicsi, vézna teste megfeszült, miközben azt figyelte, hogy a magas, hajlott hátú, ősz hajú, borostás, barnabőrű férfi kilépett az egyik vastag fatörzs mögül, ami addig eltakarta. Úgy tűnt, a férfi legalább annyira meglepődött, mikor meglátta őt, mint a lány maga.

A gyermek felnézett a kedves, ráncos arcba. Valami oknál fogva úgy gondolta, ettől az embertől nem kell félnie. Talán volt valami a vonásaiban, ami ezt sugallta számára, vagy az is lehet, hogy a kutya miatt érezte így. Elvégre, akinek ilyen kedves háziállata van, az maga sem lehet rossz. Nem tudta. Minden esetre már nem félt tovább. Biztonságban volt. Mindhárman biztonságban voltak. Végre megmenekültek.

Kistestvére ismét megmoccant a karjában, majd nyöszörögni kezdett. A lány tudta, hogy a pici hamarosan vinnyogó sírásba fog, ételt, meleget és gondoskodást követelve az egyetlen módszerrel, ami rendelkezésére áll. Magához szorította a babát, hogy legalább a teste melegét megoszthassa vele, ha már mást nem tehetett érte. Közben továbbra is fogta másik húga kezét, aki nővére háta mögött keresett menedéket azon nyomban, mikor a kiskutya megjelent az erdő szélén.

– Hát, ti meg kik vagytok? – lépett közelebb hozzájuk az idős férfi. Sötét szeme jóindulatúan, kedvesen fürkészte a három csöppséget.

– Kérem! – szedte össze minden bátorságát a kislány, és szólalt meg nagy nehezen. A szája kiszáradt menekülés közben, a hosszú gyaloglás kimerítette, az átélt izgalmak és megpróbáltatások ereje legvégére sodorták őt. – Tudna nekünk segíteni?

Minden bizodalmát és kétségbeesett reménykedését a mozdulatba sűrítve, az idegen felé nyújtotta kishúgát. A férfi tétovázás nélkül vette át az apró, meleg csomagot, és a takarót félrehúzva bekukkantott a belsejébe. Óriási, kristálytiszta kék szempár pillantott vissza rá egy pufók, csodaszép arcból.

– Szervusz, te kis angyal – dörmögte a férfi mosolyogva, mire a kislány, aki hosszú utat megtéve kimenekítette két kistestvérét egy gonosz ember markából, szinte szédülni kezdett a megkönnyebbüléstől.

Végre biztonságban voltak. Haza értek.

Első fejezet

Alaric gyűlölte a csalókat. Ki sem bírta állni őket. És ehhez semmi köze nem volt rendőr mivoltának. Ha valami más a foglalkozása, akkor sem szívlelte volna őket jobban. Lehetett volna akár könyvelő, vasúti jegyellenőr vagy hot-dog árus.

Ez az ellenérzés nagyon régről fakadt, és miután hivatást választott, csak tovább fokozódott. Mára pedig szinte legyőzhetetlen megvetéssé erősödött. A csalókat még a tolvajoknál is alábbvalóknak tartotta.

De különösen az dühítette, ha a szélhámos ilyen elbűvölőnek látszott, mint ez itt, akit épp figyelt. A lány ártatlannak tűnt, mint a ma született bárány. Szőke hajával, az északi sarki gleccserek tiszta, jeges kékségét idéző szemével, porcelánsimaságú, fehér bőrével és elragadó arcával, amit csak még bájosabbá tett az a pár szeplő, mely az orrát díszítette, karcsú, légies alakjával, úgy nézett ki, mint egy angyal. Egy roppant fiatal, gyönyörűséges tündéri lény. De Alaric tudta, hogy ez a szépség csakis a külső. Belül ez a nő romlott volt és becstelen. Abban lelte örömét, ha megkárosította az embereket. És ez meglehetősen könnyen ment neki, minek utána a kinézetével könnyedén megtéveszthetett bárkit. Senki sem gyanakodott egy olyan nőre, akit ilyen tökéletessé alkotott a természet. Csak ő.

Figyelte már egy ideje a lányt, és tisztában volt kisded üzelmeivel. Látta, hogy a parton hol itt, hol ott állítja fel hordozható asztalkáját az összecsukható székkel, és a nevetséges kellékeivel.

Bár meg kellett hagynia, ez a kis nő igazán eredeti volt. Jósnőnek adta ki magát, mint több szélhámos társa a városban, de ő valahogy kirítt közülük. Míg mások kristálygömböt vagy kártyát hurcoltak magukkal, esetleg maskarába öltöztek, született cigánynak és tehetséges tenyérjósnak titulálva magukat, ő csak egy bőrerszényt hordozott magával, amiben apró kövek voltak, rajtuk furcsa jelekkel. Ha egy szerencsétlen besétált a csapdájába, csak leültette magával szemben, kiborította a köveit az asztalra, és egy darabig mereven bámulta őket. Azután beszélni kezdett, fürgén, pergő nyelvvel, mintha csak könyvből olvasná a hazugságait. Mert, hogy minden szava merő hazugság volt, arra Alaric mérget mert volna venni.

Elismeréssel adózott a lány fantáziájának. Ennyit hadoválni saját kútfőből…

Hetek óta nyomon követte minden lépését, de soha nem hallotta, hogy ugyanazt mondaná két embernek. Mindenkinek más és más jóslatot adott elő. Márpedig ez nem lehetett egyszerű, mert az üzlet valósággal virágzott. A kis tengerparti városban egész nyáron sok volt a turista. A lány pedig különleges tehetséggel vonzotta magához a jövendőjükre kíváncsi balekokat.

Alaric a parti sétány tarka bazársorának bódéi között észrevétlen maradva, szinte karnyújtásnyi közelségben állt a lányhoz. Így aztán tökéletesen látott és hallott mindent. Azt is, mikor az „ügyfelek” átadták neki a pénzt. De azért azt el kellett ismernie, hogy a kis szélhámos nagyszerűen végezte a dolgát. Soha nem kért konkrét összeget. Mindig azt mondta, ingyen jósol, de ez nem akadályozta meg abban, hogy elfogadja, amit végül mégis kapott. Tehát akár máris letartóztathatta volna – mégsem tette meg. Maga sem tudta, mi tartotta vissza ettől a lépéstől. Az volt a dolga, hogy felkutassa és leleplezze a csalókat, és amint elég bizonyítékot gyűjtött össze ellenük, le kellett tartóztatnia őket, hogy további sorsukról a bíróság dönthessen. Ám ennek a lánynak már jó ideje a nyomában volt, számtalan bizonyítékot gyűjtött össze bűnösségére vonatkozóan, mégsem tett lépéseket azért, hogy kivonja a forgalomból. Csak figyelte tovább, lenyűgözve ügyességétől és tiszteletre cseppet sem méltó tehetségétől.

Egy nő lépett oda hozzá, átmenetileg elvonva ezzel Alaric figyelmét a megfigyelt lányról.

– Úgy tűnik, eltévedt – mosolygott rá az idegen elbűvölően.

A férfi kényszeredetten viszonozta a mosolyt. Azonnal átlátott a nőn. Az ártalmatlannak tűnő mondat mögött mélyebb jelentés húzódott.

Hozzá volt szokva, hogy az ellenkező nem tagjai keresik a kegyeit. Magas, izmos termetével, sötétbarna hajával, sötétkék szemével vonzotta őket. Vagy legalábbis legtöbbjüket.

– Segíthetek? – kérdezte a nő, mosolya elbűvölőből sokat sejtetővé vált. Alaricnak kétsége sem volt, mire gondol a másik.

– Köszönöm, de pontosan tudom, hol vagyok – nézett a szemébe bocsánatkérően.

– Talán legközelebb – nevetett fel halkan a lány. Apró, de formás termetével, göndör, vörös hajával, csillogó, zöld szemével ugyancsak vonzó jelenség volt. Ám a rendőr gondolatait a szőke boszorkány kötötte le, jelen pillanatban senki másnak nem volt helye benne.

– Igen, mindenképp – motyogta válaszul, de már nem is törődött vele tovább. Feltételezte, hogy kéretlen társasága odébbáll a visszautasítás után, ám nem így történt.

– Szóval más érdekli – vonta magára a lány ismét a figyelmét, s mikor Alaric kíváncsian ránézett, látta, hogy már ő is a szőkeséget figyeli. – Nem csodálom, hogy megakadt rajta a szeme. Azonban néhány dolgot nem árt, ha tud. Történetesen ismerem azt a lányt. Valóban gyönyörű szép, ám nem olyan könnyen kapható, mint én. Ráadásul a volt barátja még mindig szerelmes belé, és nem hiszem, hogy egykönnyen elengedné.

Alaric csodálkozva pillantott a nőre. Gyanúsan közlékeny és nyersen őszinte volt egy olyan emberrel, akit életében akkor látott először.

– Szóval, folytatta a lány, csak óvatosan.

– Ne aggódjon. Csak jósoltatni akarok – felelte végül.

– No persze – nevetett fel a lány. – Ha meggondolja magát, és mégsem akar jósoltatni, akkor keresse csak Paytont. Engem mindenki ismer Pearlben.

Búcsúzóul végigsimított a férfi karján, és küldött még felé egy utolsó csábos pillantást, de minden további nélkül elindult. Lassan távolodott a sétányon, formás csípője igézően ringott minden egyes lépésére, mintha csak tudná, hogy a férfi még egy ideig nézi, ahogy elsétál.

Alaric mosolyogva megrázta a fejét, majd figyelme ismét a szépséges szélhámos felé fordult.

Szépséges szélhámos? Ennek véget kell vetnem – intette magát. – Lépnem kell.

Már mozdult, elhatározta, hogy végre leállítja a lány üzelmeit. Egyszer s mindenkorra véget vet a csalásnak. Ám közvetlenül az után, hogy döntésre jutott, fura dologra lett figyelmes. Rajta kívül még valaki figyelte a fiatal nőt.

A másik férfi nem volt olyan gyakorlott és hozzáértő, mint ő. Vagy csak egyáltalán nem érdekelte, felfedezik-e. Mikor a lány éppen aktuális vendége felállt, határozott léptekkel odament az asztalhoz, és lehuppant az épphogy üressé vált összecsukható székre.

{1} Antoine de Saint-Exupèry: A kis herceg

{2} Idézet a Zack Snyder rendezésében, Gerald Butler főszereplésével 2007-ben készült 300 című filmből, ami a Kr.e. 480-ban zajló thermopülai csata eseményeit dolgozza fel, ahol Leónidasz spártai király, 300 katona élén harcol a legvégsőkig a többszörös túlerőben lévő perzsa sereg ellen.

{3} Idézet a 300 című filmből.

{4} Idézet a 300 című filmből.