ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2014 Nemere István

ISBN 978-963-293-382-5

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

HALÁLFUTÁS

Kilökték a kocsiból.

– Rohanj! Előre! Rohanj!

Lihegett. Minden olyan zavaros volt. Amíg látott. De az erő, amely benne dolgozott, nem hagyta, hogy megtorpanjon. Ilyenkor futni kell, mert erős, és mert arrafelé lökdösi valami. Amit nem tud megnevezni. Nincs neve. De ott van benne.

„Rohanj! Előre!”

A parancsok beleégtek, engedelmeskednie kell. Mintha azt is mondták volna, hogy a kamionok… a nagy autók… felé kell… mennie. Csak a legközelebbi akadályokat látja. Két személykocsi, állnak a sorban. Odébb meg már kamionok magasodnak. Valaki éppen kinyitná a kocsija ajtaját, aztán visszarántja. Ő nem is fékez, sőt még gyorsabban fut. Ki az autók közé, és már kamionok közé ér.

„Rohanj, előre!” Rohan, előre.

Kiabálnak. Ő meg liheg. Mást nem is hall. Se kiáltást, se motorzajt. Egy nagy épülethez közeledik. Kamionok állnak több sorban, az első körül egyenruhások. De az egyenruhát sem érzékeli. Nem tudja már, mi az. A belső parancs erős. „Rohanj!”

Már az első kamionnál van. De nem, nem állhat meg. Sohasem állhat meg. Futni kell, és mindig csak előre. Üres térségre jut, hirtelen távol van már mindentől, több zajt nem hall, csak egy közelgő zúgást. A fejében. Ereje fogy… de azt mondták… azt parancsolták… hogy előre… és csak előre… míg bírja…

Nem hallja a figyelmeztető lövést. Aztán azt a másikat és harmadikat sem. A fájdalmat nem érzi, pedig a testét szaggatják a golyók. Egy. Kettő. Harmadik már nem érkezik. Még annyit érez, hogy valami lefelé húzza őt. Közelről látja a betont, ami eddig a talpa alatt volt. Most már itt van, a szeme még utoljára rányílik pár apró kavicsra, amelyek kövekké, sziklákká nőnek előtte, aztán még egyet villan a fény, majd eltűnik. Mögötte már csak a sötétség van.

AZ ÜGY

– Merre jársz?

Balla ezredes hangját nem torzította el a telefon, bár az most a kocsi rádióján át szólt. Kényelmes így, gondolta Donát, aztán tréfás választ adott:

– Lakos Donát hadnagy jelentkezik a Hungária körútról, ahol javában zajlik a délelőtti csúcsforgalom. Kedves turisták, ha balra nézünk, egy ismert bútoráruházat csodálhatunk meg, jobbra viszont…

Donát sejtette, hogy az ezredes vérnyomása növekszik, az arca meg biztosan egyre vörösebb. Mielőtt elérte volna a kritikus értéket, azaz a „gutaütés-együtthatót”, Donát gyorsan hangnemet váltott:

– Kilenc perc, és ott vagyok.

Kilenc perccel később tényleg belépett a „Teve Plázával” – a rendőrségi központtal – szembeni egyik ház ajtaján. Csak a bennfentesek tudják, hogy annak egyik emeletén, egy magánlakásnak tűnő „objektumban” található a magyar Europol-csoport. Balla ezredes és két hadnagy alkotja mindössze, ez utóbbiak közül az egyik, Barna Vince most szabadságon van. Balla ugyan morgott eleinte, hogy „jól meg nem érdemelt szabadságra” megy legifjabb társuk, de belátta, hogy így nyár végén talán Donáttal ketten is bírják a hajtást. Két hetet csak kibírnak valahogy.

Donát kiszállt a liftből. Az egyetlen árulkodó jel, ami arra utalt, hogy mégsem magánszemélyek laknak itt, a kódzár volt az ajtó mellett. No meg egy-két rejtett kamera a lépcsőházban, amelyek egyenesen az úttest másik oldalán, a Nagy Kék Palotában riasztják az őrséget, ha valaki illegálisan próbálna bejutni ide. De ezekről csak az érdekeltek tudtak.

„A legtöbb magyar polgár még azt sem tudja, hogy tagjai vagyunk az Europolnak, az európai rendőrségnek”, jutott a férfi eszébe. De rögtön társult ehhez egy másik, csak kicsit ideillő statisztika: „Minden harmadik magyar még sohasem látta a Balatont. Egyszóval, van még mit bepótolniuk a honfitársaknak”, gondolta.

Odabent az íróasztala mögött ült az ezredes. Donátot egy kisebb Buddhára emlékeztette, bár a pocakja nem látszott ki, erre ügyelt. A kicsit kopasz, kicsit kövérkés ezredes, aki Donátnak nemcsak fölöttese, de barátja is volt – azzá lett az évek során –, most érdeklődve figyelte a karcsú, vállas hadnagyot. Valahol a lelke mélyén – de nagyon a mélyén! – Balla csodálta Donátot. Az ezredesi rangot meg az ötvenhat évét figyelembe véve, Donát mellett úgy érezte, elpazarolta az élete nagyobb részét. Ha ő is ilyen jó lett volna harminckét évesen! Ebből a fiúból még lesz valaki – szokta mondogatni bizalmasabb körben, más ezredesek között még azt is megkockáztatta, hogy ebből az emberből akár még miniszter is lehet röpke tíz-egynéhány év múlva. A társaságban persze nem vették komolyan, valaki mindig hozzátette: „Naná, miniszter lesz, ha nem vigyáz eléggé!”, és jókat derültek Balla jóslatán. Aki ilyenkor csak magában mondogatta: „Röhögjetek csak, de majd eszetekbe jutok, amikor ez az ember a főnökötök lesz!”

Egyelőre még nem tartottak ott. Most és itt, belépve a szobába, Donát megérezte, hogy valami történt. Elég volt egy pillantást vetni Balla arcára. A szeme is csak olyankor csillan így, ha valami nagy fogásra van kilátás. „Valami történt, valahol Európában, ami miatt minket is mozgósítottak”, értette a hadnagy. A főnök képernyőjén néhány közepes hosszúságú e-mail virított, azokat innen is látta, amikor átment a szobán és egy pillanatra a főnök mögé került. De máris visszalépett és leült az íróasztal elé:

– Hallgatlak, főnök.

– Tegnap délután történt a magyar–szerb határon. Konkrétan az egyik nagy határátkelőn, ahol a legtöbben gépkocsiban és kamionokkal kelnek át. Ez most még az Unió határa, mint tudjuk. Szépen sorban álltak a kamionok, egyszerre több is, ugyanúgy a személyautók is áramlottak hol gyorsabban, hol lassabban. És akkor hátulról egyszer csak előrefutott egy férfi. Előbb a személykocsik között cikázott, aztán a kamionok felé rohant. Furcsa volt a mozgása, bizonytalanok a léptei, mégis igen határozottan szaladt előre, a határ felé. Mivel felszólításra nem állt meg, a mieink és a szerb határrendész kollégák is előkapták a stukkert. Az első lövést a mieink vitték be, és bár a combjába kapta, mégis ment volna tovább, már a határ vonalában volt. Akkor a szerbek közül is lőtt egyet valaki. Az már célzott lövés lehetett és attól aztán a férfi a betonra zuhant és meghalt.

Donát még nem látta a célt, de tudta, nem kell kérdezni. Balla a maga elemző agyával úgyis sejti, sőt jól tudja, Donát mit szeretne tudni. És az ezredes már mondta is:

– A férfi maximum harmincéves lehetett, de inkább annyi sem. Nem voltak nála iratok, nem volt semmi, még egy cédula vagy egy papír zsebkendő sem. Az ujjlenyomatai nincsenek benne sem a magyar, sem a szerb, sem az Europol rendszerében. Nem volt nyilvántartott bűnöző. Felboncolták persze, és toxikológiai vizsgálatokat is végeztek. Hát ekkor érdekes dolog derült ki. Egy olyan kábítószer volt a szervezetében, amelyről eddig szinte semmit sem tudunk, ám az utóbbi hetekben egyre többet hallani róla. Brüsszel küldött is minden Europol-irodának egy ismertetőt, de az csak másfél oldalas és nem sokra megyünk vele. Annyi derült ki belőle, hogy a nemzetközi kábítószerosztály szerint ez egy újfajta dizájnerdrog, vagyis olyan összetevőkből áll, amelyeket eddig nem használtak. Nincs a tiltott szerek listáján. Az amúgy is mindig csak azután készülhet el, mikor egy új szert bedobnak a piacra, a mieink pedig elemzik és rájönnek az összetételére. Aztán beindul a hivatal igencsak lassú gépezete… No, szóval addigra a szer már terjed szorgalmasan, több tízezer ember szokik rá, és ha akkor jövünk mi a tilalommal, már késő, mert időközben a titkos üzemekben már a következő tervezett kábszeren dolgoznak.

– Erre mondják, hogy sziszifuszi munka – szúrta közbe Donát. Balla csak bólintott, és folytatta:

– Felmerült az is, hogy aki ilyen szer hatása alatt van, az bármire rávehető. Olyan, mint a „Gina”, amit a lányok italába szoktak becsempészni a diszkókban, és attól azok engedelmessé válnak, bármit megtesznek, ráadásul később nem is emlékeznek semmire. Főleg nem arra, ki volt az, aki kihasználta az alkalmat és őket. De ez a szer a GHB-nél is rosszabb. Brüsszel szerint most kezd terjedni, de ahhoz képest már igen sok a halálos eset. Valóságos gyilkos „cucc”, ehhez hasonlóan pusztító anyag évek óta nem volt a piacon.

– Van már neve?

– Hollandiában és Franciaországban eleinte „lepkének” nevezték, de látva, mire képes, inkább „gyilkos” lett a neve. Murder, mondogatják. Főleg a legfiatalabbak között pusztít, mert őket még könnyű rávenni mindenre, ami újdonságnak számít ezen a piacon. A „Gyilkos” nemcsak az agyat rombolja, hanem a tudatot is. Kiderült, hogy háromszori használat után már visszafordíthatatlan agyi károsodást indít el, „hála” a benne lévő egyik összetevőnek. De mint a külföldi kollégák mondták, a legrosszabb az, hogy aki beveszi, egy-két órára „programozhatóvá” válik. Vagyis, miután a szer bejutott a szervezetbe, valaki irányíthatja az áldozatot. Akármit mond neki, megteszi, mert már régen nincs ebben a világban, nem tudja helyesen felmérni a dolgokat, és nincs tisztában az őt fenyegető veszéllyel sem.

– Ilyen volt a határon a férfi szervezetében? Lehet, hogy őt is irányította valaki?

Balla most hallgatott. Ismerte már a hadnagyot, tudta, hogy innentől kezdve beindul az agya, „önjáró” lesz, nem szorul segítségre.

– Vagyis ez a férfi is egy „irányítónak” engedelmeskedett? Egy ismeretlennek, aki valószínűleg ott volt a közelben? Gondolom, ilyenkor nem lehet arra számítani, hogy az agya hosszú és bonyolult feladatokat old meg szépen, sorjában. Csupán egyet, méghozzá nagyon is egyszerűt és érthetőt kell betáplálni, amit pár szóval meg lehet magyarázni, ki lehet tűzni célnak és az illető megindul… Ahogyan elmondtad, pontosan ez történt a határátkelőnél is. No, de minek kellett ott szabadjára engedni egy ilyen alakot? Mi volt a cél? – csak egy másodpercig gondolkodott, és máris megtalálta a magyarázatot: – Figyelemelterelés!

Balla megkönnyebbülten lélegzett fel. Hát nem hiába tanította annak idején, kezdő korában ezt a fiút! „Talán már itt az ideje, hogy a tanítvány felülmúlja mesterét!” – gondolta büszkén. De a tudata alján ott lebegett az igazság is, amit csak nagyon halkan, és kicsit keserűen mert kimondani: „Már régen felülmúlt engem. Csak nem akarom bevallani magamnak…”

– Ez az – Donát már kezdett biztos lenni a „diagnózisában”. – Tudjuk, sokféle trükkre képesek a csempészek, ha valami nagyon fontos holmit akarnak áthozni. És persze kifogyhatatlanok a trükkökből akkor is, ha el kell rejteni valamit egy kocsiban vagy egy kamionban. Ezért van az, hogy felbérelnek mit sem sejtő kis halakat, adnak nekik egy kevés cuccot, aztán amikor a határra ér, ők maguk hívják fel a vámosok figyelmét, persze mint névtelen telefonálók. Miközben a határőrök a szerencsétlen és halálra rémült mitugrász körül nyüzsögnek, mellettük átmegy egy mázsa kokain vagy bármi más. Csak azt csodálom, hogy a vámosok még nem vették észre, mennyire átverik őket. Ahol lebukik egy piti bűnöző, azonnal ki kellene terjeszteni a vizsgálatot az összes többi határátlépőre.

– Ez megvalósíthatatlan, te is tudod. Nincs akkora apparátus, annyi személyzet. A turisták tízezrei, meg a kamionok nap mint nap ezrével lépik ét az Unió határait. Itt nálunk is így megy ez. A csempészek is jól tudják ezt, hiszen ők mindennap látják is ezeket az átkelőket. Arra járnak ők is, és jelentik a főnökeiknek, mi a helyzet. Tudják, hogy nem sokat tehetünk, olyan tömegek utaznak minden órában ki és be, hogy ezek nyomása alatt szinte sohasem lehet átfogó, teljes körű vizsgálatokat végezni.

Donát egy pillanatra behunyta a szemét, töprengett, aztán, mint aki továbblépett, megkérdezte:

– Megkaphatom a biztonsági felvételeket? De főnök… miért éppen mi kapjuk az ügyet?

– Mert a kedves hullajelölt már átért magyar területre, amikor leterítették. A másik: nem kétséges, hogy azt az új szert valahol a Balkánon, sejtések szerint Törökországban gyártják. Az is lehet, hogy odaküldenek majd téged, miután tavaly olyan jól szerepeltél a Balkánon! – kacsintott az ezredes.