ATHENAEUM

BUDAPEST

©2014 by Joshua Fields Millburn and Ryan Nicodemus.

Hungarian translation © Vándor Éva, 2014

ISBN 978-963-293-379-5

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Colinnak

Szóval, haver, mi a történeted?

DAVID FOSTER WALLACE: Infinite Jest

RÖVID ELŐSZÓ AZ OLVASÓNAK

Ez a könyv egy dokumentumregény. Többé-kevésbé. Minden szereplő és valamennyi személy valós, és az események valóban megtörténtek, de néha ki kellett találnunk bizonyos dolgokat (például egyes párbeszédeket, dátumokat vagy az ég különböző színeit).

A Minden, ami igazán fontos két szerző könyvben rögzített, öt évet felölelő párbeszéde, amelyet egyes szám első személyben írtam én (Joshua Fields Millburn), és amelyet helyenként szándékosan szakít félbe közbevetéseivel, hozzászólásaival és mindent felülbíráló megjegyzéseivel Ryan Nicodemus. Ez a szerkezet némiképp hasonlít a személyes érintkezéseinkhez (azokban a helyzetekben is előszeretettel szakítjuk félbe egymást). A könyvben Ryan a kötet végén olvasható jegyzetek formájában rögzíti észrevételeit.{1}

Ezeket a végjegyzeteket elolvashatja a megjegyzések számozott pontjain vagy amikor a könyv végére ér. Mint az életben mindenről, erről is Ön dönt.

Érdemes tudniuk, hogy jó pár nevet megváltoztattunk – elsősorban személyek és vállalatok neveit –, annak érdekében, nehogy bárkit is feldühítsünk vagy megbántsunk.{2}

Alkalmanként éltünk az alkotói szabadság jogával, hogy a könyv szövege lendületes és folyamatos legyen, ezért (szükségszerűen) leredukáltuk, hiszen az eredeti, bő lére eresztett változat több mint ezer oldalas volt: így keletkezett a mostani vékony kötet. És szinte biztos, hogy Ryannel rosszul emlékeztünk bizonyos emberekre, eseményekre, esetleg nem tudtunk közös nevezőre jutni velük kapcsolatban, ám ezek a félreemlékezések a maguk fura módján mégis valóságosak. Végül is az igazság megközelítés kérdése, nem igaz?

Úgy döntöttünk, jobb szó híján memoárnak nevezzük el ezt a könyvet. Higgyék el, tudom, mennyire fellengzősen hangzik, hogy harminckét évesen írtam egy visszaemlékezést. Ez persze nem igazi memoár, csak az életről szóló, elbeszélésekbe foglalt tanulságok gyűjteménye. Ez a műfaj lehetővé tette, hogy Ryannel bővebben meséljünk el, illetve történetekkel és párbeszédekkel fejtsünk ki sok olyan témát, amiről beszélünk a weboldalunkon, a TheMinimalists.com-on is.{3}

Az „önéletrajz” elnevezés amúgy is túlságosan merevnek és mesterkéltnek hangzott, ennek a terminusnak a használata a nagy emberek kiváltsága: elnököké, iparmágnásoké és drogproblémákkal küzdő gyerekszínészeké. Ha mégis utálnák az ötletet, hogy memoárként emlegessék ezt a könyvet, nyugodtan nevezzék valami másnak. Nevezzék hagyományos ismeretterjesztésnek. Nevezzék személyes történetnek. Nevezzék az értelmesebb élet receptkönyvének. Nevezzék bárminek, nekem mindegy.

Joshua Fields Millburn

ELSŐ RÉSZ

MINDEN

1 | FLUORESZKÁLÓ SZELLEMEK

2008. december

A személyiségünket a ruhák alakítják, amiket hordunk. Egy zsúfolt konferenciateremben ülök, inget és élére vasalt nadrágot viselő szellemek vesznek körül. Harmincöten, talán negyvenen vagyunk. A legtöbben középvezetők. Többnyire fehérek, leginkább férfiak, és mindegyikükből árad az apátia. A többségük olyan arcot vág, mintha agorafóbiában szenvedne.

A terem végén a plafonról lelógó óriásvászonra egy Excel-táblázatot vetítenek. A vászon vékony, töredezett, és már nem egészen tiszta, amiből arra következtethetünk, hogy egy olyan korból maradt itt, amikor az alkalmazottak még bent is dohányozhattak. A terem többi része agresszívan fehér: fehérek a falak, a plafon, az emberek, mintha mindent és mindenkit ugyanabból az anyagból gyúrtak volna össze. Kivéve a terem végében ülő Stant. Cincinnati lakosságának 45 százaléka fekete, és bár vállalatunknál ez az arány egyszámjegyű, Stan ezt a kisebbséget képviseli. A vezetők ritkán kérik ki a véleményét, és a hozzászólásait általában fejbiccentéssel vagy kínos mosollyal veszik tudomásul. Noha egy NFL-védő méreteivel rendelkezik, Stan a kedvesség mintaképe. Ettől függetlenül titokban azt remélem, hogy egy nap elege lesz az atyáskodó vigyorokból és magára vállalja a feladatot, hogy átszabja valamelyik halszemű főnökének az arcát.

Mögöttünk a falon nem lehet nem észrevenni a hatalmas Broadspan-logót: egy vérszomjasnak tűnő, határozott vonalakkal megrajzolt, szétfeszített szárnyakkal repülő sast, a karmai között a vállalat nevének magánhangzóival. Éppen itt, éppen most – a logó alatt ott virít a Helvetica Bold betűkkel megrajzolt titokzatos mottónk is. Ha sokszor egymás után mondjuk, hogy „Éppen itt, éppen most”, az egész egyfajta metafizikai jelleget ölt, olyan mély igazsággá válik, amelyre a cingár fiúk a marketing osztályon feltehetően nem is gondoltak.

Jelenleg a tizenegyedik emelet közepén vagyunk összezárva. Ez az év utolsó hétfői sales mítingje. A természetes fény leghalványabb sugara sem pislákol ott, ahol ülök, a főnököm és a főnököm főnöke között. Mindkettejüknek ír vezetéknevük van, és szinte megkülönböztethetetlenek. A levegőben ott terjeng az ipari tisztítószerek szaga és sok év felhalmozódott feszültsége. A nagy Formica konferenciaasztal körül minden hely foglalt, így a későn érkezők kénytelenek állni: a terem hátsó részében gyülekeznek, mintha csak gyónásra várnának. Az asztal tele van kinyomtatott dokumentumokkal és félig üres Starbucks-poharakkal. A hátam mögött valaki ásít, mire a tömegben többen követik a példáját. Az unalom ragályos.

A kivetített dokumentum életlen, így mindannyian hunyorogva bámulunk magunk elé és próbálunk a homályból kivenni valami értelmeset. A projektor monoton zümmögő hangot ad, de mindenki úgy tesz, mintha észre sem venné. Én nem tudom nem észrevenni. Hogy is tudnám? Ez a szüntelen zsongás rányomja a bélyegét a teremben lévő hangulatra, és minden más hangot túszul ejt.

A fejünk felett elhelyezkedő lámpák egy részét lekapcsolták. Arcunk a visszafogott megvilágításban fürdik, s ebben a borzalmas fluoreszkáló fényben mindannyian kicsit betegnek tűnünk. Az asztal túloldalán megint ásít valaki. Aztán valaki más is. Egy kövérkés, vörös arcú férfi kétszer szipog, majd az ingujjába törli az orrát.

Ryan Nicodemus, aki húsz éve a legjobb barátom, és az egyetlen férfi, aki momentán nem visel nyakkendőt, egy tekintélyes kávéspohárral a kezében lép be az értekezletre. Védekezőn vigyorog, kiugró állán többnapos sötét borosta. Le van barnulva, magabiztos, és jócskán elkésett.{4}

A főnököm (vagy talán az ő főnöke) feltesz egy kérdést, amelynek nem tudom, én vagyok-e a címzettje, egészen addig, amíg a nevemet nem hallom:

– … szóval mivel magyarázod a járulékos termékeladások múlt heti csökkenését, Millie?

 A munkatársaim fele Millie-nek szólít, ami néha kedvesen, néha atyáskodóan hangzik, attól függően, hogy ki és milyen hanglejtéssel mondja. Először jobbra nézek, majd balra. Mind a két férfi meredten bámulja a terem végében világító táblázatot, az arcukon a kezdődő rosacea jelei, amitől mintha folyton dühösnek vagy zavartnak tűnnének, esetleg mindkettő egyszerre. A homályos, unalmas dokumentumot zöld és piros színkódokkal dobták fel, jut eszembe, három nap múlva karácsony. A színkódolás azonban a véletlen műve, minden értekezleten ezeket a színeket használják, függetlenül attól, hogy az év melyik szakában járunk: a zöld jót, a piros rosszat jelent. Ma a piros dominál a keszekusza táblázatban.

Nézem a számokat és megpróbálok reményeim szerint kellőképpen elégedetlen arcot vágni, amit aztán az egyik jól bejáratott szűkszavú válaszom követ, szakzsargonnal elegyítve a marketingköltségekről, a GRP-kről, a TPR-ekről és néhány további betűszóval jelzett jelenségről, amelyek használata azt hivatott kifejezni, hogy tájékozott vagyok és van elképzelésem az adott helyzetről. A teremben ülők fele egyetértően bólogat bölcs érvelésem ritmusára. Úgy tűnik, a főnökeim elégedettek a magyarázatommal. Úgy teszek, mintha feljegyeznék néhány „vitatható” dolgot a sárga jegyzetfüzetembe. Ryan, aki immáron a terem szélén áll, a süketelésemet hallva a fejét ingatja. A projektor pillanatról pillanatra egyre jelentőségteljesebben duruzsol. HHHMMMM.{5}

A főnökeink a következő kifogásművészt veszik célba.

Huszonhét évesen én vagyok a vállalat száznegyven éves történetének legfiatalabb igazgatója. Egy ideig azt gondoltam, ez lenyűgöző. Dobálózhatok egy nagyszerű titulussal, amikor valaki felteszi a legveszedelmesebb kérdést, amelyet időről időre mindannyian felteszünk valakinek: „Mivel foglalkozol?” Erre a kérdésre elégedett és büszke hangon felelhetem: „Operatív igazgató vagyok, százötven kiskereskedelmi egység tartozik alám”.

Menő, nem igaz? Hát, nem egészen. Tudják, ez a dolog többé-kevésbé egy baleset eredménye. Sok szempontból az egész életemet balesetnek tekintem, így nehéz kideríteni, hogy is jutottam el Pont Ide, Pont Most.

A baleset 1981. június 29-én kezdődött Daytonban, Ohio államban, egy többnyire munkások lakta, autógyártásáról ismert iparvárosban. Az énközpontú X-generáció utolsó hullámával jöttem a világra egy 42 éves bipoláris apa és egy 36 éves alkoholista anya gyermekeként. Mi voltunk a diszfunkcionális család prototípusa.{6}

Lowell, az én széles vállú, ősz hajú apám skizofrén volt, és egész életében bonyolult kapcsolatokat ápolt olyan emberekkel, akik nem léteztek a fizikai valóságban – emberekkel, akik összeesküdtek, hogy tönkretegyék az életét. A legtöbb magas férfinál is magasabb volt, és nagydarab, mint egy volt rögbijátékos, háromszor akkora, mint Chloe, az anyám. Chloe szebb volt, mint amennyire ő jóképű. Ketten együtt két elpocsékolt test voltak csupán, akik az egymással megosztott szenvedés mocsarában dagonyáztak.

A legkorábbi gyerekkori emlékem: hárman ülünk a Green Street-i nappalinkban, én a kanapén kucorgok, az apám arca pedig feszült és érzelemmentes, amint éppen elnyom egy cigarettát anyám mellkasán, pont a kulcscsontja alatt. (Negyedszázaddal később a feleségem arra panaszkodik, hogy még mindig vannak rémálmaim: az éjszaka közepén kiabálok és begörcsölnek a végtagjaim.) Egy évvel később Anya végül elhagyta Lowellt, és ezzel egyidejűleg elkezdett keményebben inni. Hároméves voltam.

Lowell-lel életemben még egyszer találkoztam, hétéves koromban, karácsonykor. Évekkel később megtaláltam a halotti bizonyítványát; a dokumentum szerint előrehaladott alkoholos kardiomiopátia okozta a szívelégtelenségét. A temetéséről az egyetlen emlékem az, hogy Anya egy törött esernyővel kínlódott a borongós ég alatt, az esernyő felső bordái ugyanis nem voltak képesek a helyén tartani a tolóját, így a szerkezet mindig összecsuklott. Nem emlékszem a hatórás útra, a chicagói temetésre és a visszaútra sem, csak arra, hogy a sírnál kíméletlenül szakadt az eső.

Gyerekként azt hittem, kétféle színben nyomják a bankjegyeket: zöldben és fehérben. A fehér bankjegyeket volt, hogy Anya féláron eladta, mert alkoholt csak a zöld bankókkal tudott venni Egyszer sem láttam azokat a kormányzat által terjesztett táplálkozási szóróanyagokat, amelyeket minden hónap elején a fehér bankjegyekkel együtt osztottak ki.

Anya minimálbért kapott, már amikor képes volt kitartani az állása mellett. De ez általában nem sikerült neki, mert amikor ivott, nem tudta megállni, hogy időnként ne zárkózzon be napokra az egy hálószobás, kétszintes lakásunkba, nem evett, csak keményen vedelt és egymás után gyújtott rá a puha zöld dobozos Salem Lightsra, botorkált a lakásban, majd néha elesett és elfeküdt a hamufoltos kanapén.

Anya kedvenc itala a vörösbor volt, bár néha beérte a Milwaukee’s Best sörrel is – vagy bármilyen sörrel, ami az adott héten éppen akciós volt –, amikor nem engedhette meg magának az italbolt alsóbb polcain árusított olcsóbb borokat, ami hét fárasztó saroknyira volt a lakásunktól. Az italbolt tulajdonosa néha megengedte Anyának, hogy hitelre vegyen sört.

A boltba vezető úton mindig tele volt lelkesedéssel és reménnyel, és ezek az érzések sűrű ködbe burkolták a szégyenét, de a séta visszafelé már ideges várakozással telt, hasonlóan ahhoz, mint amikor egy gyerek tér haza a szupermarketből az újonnan megvásárolt játékával, és még félúton sem járnak, de már kibontja a játékot a bonyolult csomagolásból, hogy máris játszhasson vele. Anya ugyanígy volt ezzel: alig bírta kivárni hazafelé, hogy kibonthassa a barna papírzacskóját – „csak egy sör, mentegetőzött maga előtt, igazán nem számít” –, így aztán az utolsó három sarok volt a boltból hazafelé vezető útjának legnehezebb szakasza; néha meg kellett állnia, hogy megpihenhessen egy padon. Bár ha megállt pihenni, szinte biztosan elővett még egy sört – csak még egyet, hogy lelazuljon kicsit –, így többször előfordult, hogy ez a negyvenkilós nő néhány saroknyira az otthonától egy padon aludt, amikor rátalált valaki a remegő fényű utcai lámpák alatt, táskájában az összegyűrt barna papírzacskóval.

Anya aztán hazajött a párás lakásba, amelyben vizelet, üres sörösdobozok és áporodott cigarettafüst szaga terjengett; ezt még ma is érzem… És amikor túl részeg volt ahhoz, hogy kimerészkedjen a konyhába, kidolgozott egy módszert arra, hogy az üres sörösdobozait a kanapé aljába, az elülső huzat alá rejtse. Néha a fürdőszobába is képtelen volt egyedül kimenni. A kanapé párnáit több tucatszor átfordítottuk. Csótányok futottak szerteszét minden alkalommal, amikor felkapcsoltam a villanyt. Úgy tűnt, a szomszédos lakásból jöttek át. A szomszéd egy kedves magányos férfi volt, a hetvenes évei közepén járó második világháborús veterán, aki a jelek szerint három-négy lakásra való holmit halmozott fel, és akit nem zavartak a bogarak, talán mert látott ennél sokkal rosszabbat is, vagy talán mert így legalább akadt társasága.

Anya rendszerint Máté evangéliumának 22. fejezetéből idézett – „Szeresd felebarátodat!” –, amikor a papucsával elnyomott egy-egy csótányt. Bár amikor ivott, a szentírásból néha „Baszd meg a felebarátodat!” lett, és én gyerekkorom nagy részében úgy hittem, hogy két különböző bibliai szövegről van szó, az Ó- és Újtestamentum között feszülő ellentétről.

Anya hithű katolikus volt. Naponta imádkozott, tulajdonképpen többször is egy nap, kezében lóbálta a rózsafüzére gyöngyeit, és addig imádkozott, amíg a jobb hüvelykujja és a nikotinfoltos mutatóujja kérges nem lett a gyöngysorok morzsolásától, miközben ugyanazokat a miatyánkokat és üdvözlégymáriákat mormolta, sőt néha az Anonim Alkoholisták Békesség-imáját is, könyörögve Istenhez, hogy szabadítsa meg kínjaitól, gyógyítsa ki a betegségéből, a BETEGSÉGÉBŐL: „Kérlek, Istenem, kérlek!” Hiába imádkozott, a békesség csak nem jött el. Kamasz fejjel úgy gondoltam, Isten rosszindulatú vagy tehetetlen, esetleg mindkettő, már ha egyáltalán létezik.

A cipőmet is le kellene vennem, hogy összeszámoljam, hányszor kapcsolták ki az áramot a Warren Streeten, ami valamiért a mi lakásunkban sokkal gyakrabban fordult elő, mint a szomszédéban.{7} Amikor nem volt villanyunk télen, és túl hideg volt ahhoz, hogy otthon maradjunk, Anyával különböző férfiak házában különleges „ottalvós bulikat” tartottunk. Az egyik ilyen férfit – nagydarab ember volt, nyakkendőt hordott, ami szokatlannak tűnt, mert a környékünkön a férfiak vasárnap kivételével sosem viseltek nyakkendőt – később elítélték több rendbeli gyerekmolesztálásért.

Anya rendszeresen átaludta a délutánokat, mialatt én G. I. Joe-t játszottam az akcióhős-figurákból álló szerény gyűjteményem darabjaival, majd amikor befejeztem, mindegyik figurát óvatosan visszatettem a műanyag dobozába, nagyon módszeresen és átgondoltan – így ellenőriztem az egyetlen dolgot, amit a zűrzavaros világomban ellenőrizni tudtam –, a jó fiúkat szisztematikusan elkülönítve az egyik dobozba, a rosszakat a másikba, a fegyvereiket pedig egy harmadikba. Időnként a rosszakból jók lettek, és fordítva.{8}

Néha bevásárlótasakok jelentek meg az ajtónk előtt a rés mellett, amely három hiányzó deszka helyén tátongott az időjárástól megtépázott, kopott tornácunkon. Anya azt mondta, Szent Antalhoz imádkozott, hogy gondoskodjon rólunk. Hosszú időszakokon keresztül éltem Szent Antal mogyoróvaján és fehér kenyerén, és olyan csomagolt cukros kajákon, mint a Pop-Tarts és a Fruit Roll-Up.

Ez volt az a tornác, ahonnan hétéves koromban leestem. Az egyik elkorhadt deszka megadta magát a kövérkés kamasztest súlya alatt, és arccal a néhány méternyire alattam elterülő járdára zuhantam. Volt vér és sírás, és furcsa kettős pánik: pánikoltam az államon lecsorgó vér miatt, amely vörös foltokat hagyott a ruhámon, és pánikoltam Anya miatt, aki meg se moccant a kanapén, amikor ordítva berohantam a házba összevissza hadonászva, nem tudva, mitévő legyek. Kicsivel több mint három kilométert gyalogoltam egyedül a sürgősségi osztályig. Annak az esésnek a nyomai még ma is látszanak.

Az általános iskolás években mindennap üres lakásba értem haza, mert Anya másodállásban dolgozott, de előfordult, hogy amikor hazaértem és kinyitottam az ajtót, ő már ott feküdt kiütve a kanapén, a cigarettája még égett a hamutartóban, négy és fél centiméternyi hamu fityegett rajta – majdnem a filterig. Némiképp sajátosan értelmezte a háztartásbeli szülő szerepét. Az első osztályos tanítóm többször kulcsos gyerekként emlegetett, de nem tudtam, hogy ez mit jelent. A társadalom peremén élő csoportok különböző képviselőivel barátkoztam, de sohasem próbáltam alkalmazkodni az elveikhez vagy teljesen beilleszkedni egy közösségbe. Így, a periférián élve tapostam az általános iskolás éveket, majd amikor kamaszodni kezdtem és elkezdtem a gimnáziumot, szinte mindegyik barátom környékbeli volt, fiatalkorú bűnözők és kábítószerkereskedők, korombeliek vagy néhány évvel idősebbek. Ott volt Jerome, Patch, Jamar, Judton, Mook és Pacho, na meg J-9, BLR és Big Will, akik közül a legtöbben börtönben kötöttek ki, mielőtt betöltöttük volna a húszat. Ryan akkoriban nem sokat járt arrafelé, az apja nem engedte közénk.

Tizennégy éves koromra a felnőttek életének minden felelősségét viselnem kellett. A kijárási tilalom nem érdekelt, az estéimet és a hétvégéket mosogatással töltöttem óránként négy dollárért a helyi étteremlánc egyik üzletében, ahová szinte csak öregek jártak. A tizenhatodik születésnapomon Anya amellett, hogy józan volt, egy elektromos írógéppel is meglepett, melyet a város másik végében lévő bizományi boltban vásárolt. (Azt nem tudtam, hogy a józanságra kivételesen hol tett szert.)

Először azt hittem, ez is egyike azoknak az erőpróbáknak, amikor Anya rövid időre abbahagyja az ivást – korábban többször is letette néhány hónapra a poharat –, így azt gondoltam, hogy valamelyik este, amikor későn érek haza, ismét ott találom részegen. De ezúttal nem így történt. Anya tartotta magát. Nem volt világos, mi váltotta ki a józan élet iránti, újonnan meglelt elkötelezettségét, és nehéz is volt felfogni, miután láttam, hogy harcolt érte hiába oly sok éven át. És mégis, minden este, amikor hazaértem, félve tettem be a kulcsot a zárba, és összerezzentem, amikor kinyitottam az ajtót, mert arra számítottam, hogy Anya ott fekszik kiterülve a kanapén, félig öntudatlanul, és négy és fél centi hamu billeg égő cigarettája végén. Csakhogy ahányszor hazaértem, ébren várt, barátságos volt és aktív: egy új asszony. Néhány hónap múlva talált egy némiképp jobban fizető állást egy helyi ügyvédi irodánál, így egy kicsit szebb lakásba költöztünk, a város másik végén lévő kertvárosi környékre, ahol nem voltak csótányok. Én átálltam a fehér kenyérről és a Pop-Tartsról a kiadós, házi készítésű ételekre. De változatlanul ugyanazt éreztem mindennap, amikor kinyitottam az ajtót; és az, hogy nem tudhattam, elkezd-e majd újra inni, sok szempontból lényegesen rosszabb volt, mint rendszeresen arra hazaérni, hogy merevrészegen, kiütve fekszik.

Másmilyen pokol volt tudni, hogy bármelyik nap visszaeshet, mert ez volt az egyetlen helyzet, amit ismertem; mivel mindig ez történt, ez lett volna a normális.

Ahogy betöltöttem a tizennyolcat, elköltöztem Anyától; egy nagy sporttáskát, az elektromos írógépemet és egy évtizednyi megbánást vittem magammal útravalóul.

Meg voltam róla győződve, hogy ha találok munkát és elég pénzt keresek, elkerülhetem azt az utat, amit Anya járt be, és elérhető lesz számomra a boldogság.{9}

Így aztán a húszas éveimet a vállalati létra megmászásával töltöttem. Friss érettségizettként átugrottam a főiskolai lépcsőfokot és szereztem egy pályakezdő sales állást a Broadspannél, egy nagy telekommunikációs cégnél, amely „lehetővé tette”, hogy hat, néha hét napot dolgozzak egy héten, napi 10-12 órát. Nem voltam elsőrangú munkaerő, de megtanultam, hogy boldoguljak – és hogyan legyek egyre jobb.

Az első nagyobb jutalékomból vettem egy nagyképernyős tévét, egy házimozirendszert és egy halom DVD-t. Tizenkilenc éves koromra évi ötvenezer dollárt kerestem, többet, mint amennyit a szüleim valaha hazahoztak, de hatvanötezret költöttem. Szóval úgy tűnt, hogy pénzzel mégsem tudok boldogságot venni. Vagy ha igen, hozzá kellene igazítanom az inflációhoz.

Így aztán még keményebben dolgoztam, magasabb fizetésért hajtottam, és még több órát öltem a munkába, miközben elrepültek a húszas éveim. Az első nagy előléptetésemet huszonkét éves koromban úgy ünnepeltem meg, ahogy elképzeltem, hogy bárki más megünnepelné: nulla százalékos kamatra felvett hitelből építettem egy házat a kertvárosban. Az én kultúrámban elsajátított hagyományok szerint minden ezt a döntést igazolta, sőt, azt sugallta, hogy ez biztos befektetés (mindez öt évvel az amerikai ingatlanlufi kipukkadása előtt történt). Nem akármilyen ház volt ám: egy túlméretezett, kétemeletes monstrum, három hálószobával, két nappalival és egy hatalmas alagsorral (a pingpongasztal, amit aztán alig használtam, csak később érkezett, szintén hitelre). Még egy fehér kerítéssel szegélyezett udvara is volt. Nem viccelek.

Röviddel a ház felépítése után feleségül vettem egy csodálatos nőt, de annyira erősen koncentráltam imádott karrieremre, hogy alig emlékszem az esküvői ceremóniára. Azt tudom, hogy aznap esett, és az én barna szemű menyasszonyom gyönyörű volt. És arra is emlékszem, hogy az esküvő után elmenekültünk Mexikóba, ahol a (hitelből finanszírozott) mézesheteinket töltöttük. Ennél sokkal többet viszont nem tudok felidézni. Még a lakodalmunk pontos dátumára sem emlékszem. Amikor napbarnítottan, ujjunkon az aranygyűrűvel hazaérkeztünk, visszamentem dolgozni, hogy a két kocsira tervezett garázsunkat luxusautókkal, az új otthonunkat pedig menő bútorokkal tölthessem meg, miközben persze adósságot adósságra halmoztam. Nagy lábon éltünk, száguldottunk az Amerikai Álom felé, jó pár évvel megelőzve a kortársaimat, akik ugyanígy költekeztek, de csak úgy öt évvel később, amikor már a húszas éveik vége felé jártak. Én azonban több lépéssel előttük robogtam – kivételes helyzetben voltam, igaz?

A sorozatos előléptetések után – üzletvezető lettem huszonkét évesen, majd regionális menedzser huszonnégy évesen, végül 3 évvel később igazgatónak választottak – gyorsan épült a karrierem, befolyásos ember lettem. Ha igazán keményen dolgoztam volna, és minden úgy történik, ahogy eredetileg terveztem, akkor harminckét évesen alelnök, harmincöt vagy negyvenévesen senior alelnök, negyvenöt vagy ötvenéves koromra pedig nyilván valamilyen magas rangú vállalati vezető – CFO, COO, CEO – lehettem volna, az ezekkel járó nagyvonalú juttatásokat is beleértve. Akkor úgy érezném, hogy megcsináltam! Csak ki kellett volna bírnom még néhány nyomorúságos évet, végigmenetelni a jól ismert vállalati politika és bürokrácia útvesztőiben. Kepeszteni és vissza sem nézni.

A nyomorúság gyakran másokat is arra ösztönöz, hogy odahúzzanak melléd egy széket és maradjanak egy darabig. Így aztán öt évvel ezelőtt meggyőztem a legjobb barátomat, Ryant, hogy csatlakozzon hozzám a ranglétra megmászásában, és bizony, még az első fokot is megmutattam neki. A felemelkedés ígérete nagyon felvillanyozza az újoncokat, végtelen lehetőségeket látnak, no meg csábítja őket a fizetési csekkek és a bonyolult titulusok ígérete. Mit nem lehet ezen szeretni? Ő is megmászta a létrát, aprólékos pontossággal manőverezett minden lépésnél, míg a cégvezető sales-es, később pedig az egyik értékesítési topmenedzser nem lett.{10}

{1} Mint például így. Mellesleg mindenkit üdvözlök itt az utolsó oldalakon. Köszönöm, hogy ennyit lapoztak, hogy megtaláljanak. Ahogy látják, Joshua ide a busz végébe száműzte a kisebb betűkkel szedett kommentárjaimat, tehát a közös utazásunk hátralévő részében itt fognak megtalálni engem, ami azt is jelenti, hogy hasznos lehet, ha két könyvjelzőt használnak, amíg ezt a könyvet olvassák. Azonban bármit is tesznek, kérem, ne hagyjanak teljesen magamra. Néha nagyon magányosnak érzem itt magam.

{2} No meg elkerüljük, hogy betartsunk nekik.

{3} Amikor Joshua „történeteket és párbeszédeket” emleget, azt hiszem, arra utal, hogy a könyvben a szöveg szerkezete annak a belső hangnak a leképezése, melyet követve az olvasó egyre közelebb kerül a szerző (mesélő) tudatához. A könyv írásakor szerettünk volna valamennyit megőrizni az élőbeszéd összevisszaságából, hogy szinte hallják, amit olvasnak. Így aztán ebben a könyvben időnként találkozhatnak véget nem érő mondatokkal, szenvedő szerkezetekkel, folyamatos igealakokkal, szokatlan szóösszevonásokkal, összetett kötőszavakkal, szóösszetételekkel, amelyek nem feltétlenül „igazi” szavak, és további szándékos nyelvtani csalásokkal. Ezeket a stilisztikai eszközöket azért használjuk, hogy a történet értelmes, valósághű mederben folyjon; emellett (remélhetőleg) segítenek a könyv párbeszédes formájának a megvalósításában is.

{4} Helló! Bocs, nagy volt a forgalom.

{5} Késztetést érzek arra, hogy csak úgy elkiabáljam magam: „Csendet!” De túl ironikus lenne egy ilyen utasítás.

{6} Én is egy diszfunkcionális háztartásban nőttem fel – még azelőtt, hogy a diszfunkcionalitás menő lett volna.

{7} Nemrég autóval áthajtottam ezen az utcán és elmentem a ház előtt. Be volt deszkázva, és elhagyatottnak tűnt.

{8} Vagy úgy, tehát ekkor kezdődött a kényszerbetegséged!

{9} Ó igen, az Amerikai Álom fogalma: vedd csak meg a cuccokat, és dőlni fog rád a boldogság!

{10} Az egyik? Mit szólnál a sima „topmenedzsere lett” megfogalmazáshoz? Javítsd ki, Millie!