ORBÁN JÁNOS DÉNES

Alkalmi mesék

idegbeteg fölnőtteknek

ORBÁN JÁNOS DÉNES

Alkalmi mesék

idegbeteg felnőtteknek

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2014 Orbán János Dénes

ISBN 978-963-293-400-6

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Misimackó

A Micimackó székelyföldi bukása után a Csíki Székely Pedagógiai Tanács összeült és megállapította, hogy ebben a formában a Micimackó érdektelen a székely nebulók számára, nem az ő nyelvükön íródott és ráadásul nem hordozza azokat a morális tanulságokat, melyeket a székely gyermek fejébe kell ültetni, hogy továbbvigye a hírhedt ősi virtust. Változtatni kell! – döntötték el a pedagógusok, és a munkát Málna András Alajos csíkszentgölöncséri tanítómesterre bízták. Málna András Alajos mindenekelőtt Misimackóra változtatta a mű címét, mivel a Micimackót túl buzisnak találta. Utána lerövidítette és átdolgozta, mert minek annyit lacafacázni, mikor egyszerűbben és célratörőbben is lehet?

ELSŐ ÉS EGYETLEN FEJEZET,

melyben Misimackó székely módra rendet csál

a Gölöncséri Pagonyban

ALIG ES PITYMALLOTT, hogy Misimackó kitüsténkedett a dunyha alól. Fáin, hímzett harisnyanadrágot cibált magára, met rendes székely medve nem menyen ki csóré seggel az erdőbe, mint a pestiek. Vasalt ing, lájbi, hosszú szárú csizma, rendesen megpucolva, pörge kalap, árvalányhajjal, szóval, ahogy kell. Még a bajszát es megpödörte egy csepp suvikszszal. A csizmaszárba bécsúsztatta a kacorbicskát, met sosem lehessen tudni, mi minden történik.

Azzal kilépett a Gölöncséri Pagonyba, hogy ő aztán most rendet csál, met a vacakságból elég vót.

Egyenest a méhekhez tartott. Dógoztak az istenatták, hogy majd megszakattak belé, csak úgy csepegett róluk a verejték. De azétt ők es vasalt csíkos ingbe vótak, met a székely mán csak így dógozik.

Mikó meglátták Mackó uramat, megálltak az iparkodásban s nezegették nagy csúful, met rögtön tutták, hogy mit akar.

– Aggyon Isten magiknak szép jó reggelt! – emelintette meg Misimackó a pörgekalapját, ahogy illik. – Aztán azt akartam magiknak mondani, hogy eztántól arrafelé többet nem leszen herregés meg acsarkodás, ha gyüvek a mézér, met istenuccse csúfot csálok magikból, értike-e?

– Hanem aztán ugyanbiza mivel csálja kied azt a csúfot? – röhögtek a méhek. – Ejszen meginn azzal a rozsdás kacorbicskával mind nyeletlenkedik, mint a múltkoriban? Vette-e észre, hogy nekünk küssebb ugyan a bicskánk, de ezerszer annyian vagyunk?

– Há nem mondom, észrevettem – vigyorgott huncutul a bajsza alatt Misimackó –, hanem magik meg észrevették-e, mekkora bühnagy permetezőt cepeltem haza a tegnap a barassói Praktikerből? No, Isten álgya magikat!

Ahajt, egy terebély makkfa alatt Füles, a zákhányos szamár hersegtette a burungot. Mán messzirül láccott a szemin a bestének, hogy meginn zsémbes napja van.

– Na, aggyon Isten szép jó napot! – köszönt a medve.

– Há magának lehet, hogy ad, de nekem biztos nem, met engem útál, mint a szart, mint a geszádát, mintha egy ótvaras görény lennék.

– Netené… Há minnyár káromolni kezdi az Úristent, hogy mind a maga faszával veri a csihányt. Hásze’ hogy a súj suvajsza sze meg, mi maga? Kálvinista, gelevőgyi öszvér? Me asszem, allett, a csíksomlyói búcsún sem láttam az idén… Hanem megfejtem én a maga baját, hitván guruzsmás fajzattya! Az a baja, hogy nem dógozik, csak mind lopja a napot, hersegteti a lapit, s gugujkodik, mint az eszement. Mars dógozni! A csűrben ott vannak a csebrek, mennyen el velük a méhekhez, s horgya bé a mézet. Aztán este a napszámot es megbeszéljük.

– Micsoda?! – visított a szamár. – Méghogy én dógozzak? Ráadásul neked, te senkiházi?

– Hinnye, rusnya fajzattya, há te mit képzelsz? Hogy a szamárcsipogás fölhallaccik a magos mennyekbe? Adok én neked!

Azzal Misimackó a kacorbicskával jókora dorongot nyesett, s tángálni kezte a naplopót. Szalatt es a hitván dógozni, mint annak a rengye.

– Na azétt… – dohogta Misimackó. – Méghogy én senkiházi… A senkinek nincs es háza, s akkó hogy legyek én onnan, ha eccer nincs es? Bezzeg az enyim meg akkora, hogy csak a torony még hibádzik róla, hogy templom legyen. Az annya bélésit!

Tigris eppeg a fűben tespett, és úgy bámult egy nagy veres mezei verágot, mintha ez lenne egy igazi fenevad legfontosabb dóga a velágon.

– Há hallja-e, koma!? – így Misimackó. – Aztán egeret fogott-e ma, vagy csak azt a veres verágot mind bámulta, mint Világtalan Ábrahám a tyúkszemit?

– Egeret? Há métt kéne nekem egeret fogni? – háborgott amaz.

– Azétt, komám, met tejet nem ad, tojást nem tud tojni, s akkó csáljon maga es valami hasznosat.

– Én? Méghogy én? Ahonnan jöttem, a dzsungelből, én vótam a császár. A császár meg nem fog egeret.

– Komám, a fenét sem érdekli, hogy császár vótál, vagy csíkos lábtörlő. Itt, felénk egy jöttment vagy, akit béfogattunk, s akkó úgy kell éljél, ahogy itt szokás. Itt pedig csak egy bühnagy cirmos macska vagy…

– Micsoda – bömbölte Tigris –, méghogy én macska?!

– Abbiza, komám, há mi más? S ha erősebben belégondolok, akkó olyan, mint az oláh macska, hogy megvárja, amíg a székely macska megfogja az egeret, aztán ellopja. Vagy mint a pesti, hogy mind nyivákol s várja az ingyentápot…

Megszégyellte magát Tigris, de erőssen. Azt se tutta, merre nezzen, hogy a mackó szeme ne mind bököggye az övét. El es kullogott, hogy ő aztán nemcsak az egeret, de a patkányférget es megfogja ezentúl.

„Na, ezt es elintéztem” – bőcselkedett Misimackó, s azzal ment tovább, egészen Bagolyhoz.

– Montam mán, komám, hogy azokat a fránya deák bötűket szedd mán le, s faragd újra rovásírással, ahogy kell, illedelmesen, hogy: KPGTSS ZNYD MNDNT! S előre megaszondom, hogy ne okoskoggy, ne mind turálj idegen szavakkal, met isten bizony, hezzád veszek, akármilyen jó komám vagy es – állított bé.

– Nyugoggy mán le, komám! – csitítgatta Bagoly, aki tutta, hogy haragos székely medvével agyarogni nem tanácsos. – Igyunk inkább egy csepp jóféle szilvapálinkát!

– Nem bánom – enyhült meg a bundás.

No, szedegették es béfelé az oroszhegyi háziszőttest, s osztották a velág dógait. Bagolynak akkora gülü szemei lettek, hogy mán minnyán csak két nagy szem vót. De mackó uramét es elöntötte a dühü, s úgy forgott, mint Erős Mózsi bicskája az oláh vakbeliben.

– Aztán lesz itt rend! Elég vót a dögségből, a zákhányból, a csemerségből. A méheket, a szamarat meg aztat a rusnya tepelák macskát mán móresre tanítottam. Nyusziékból olyan paprikást rittyentek, hogy Szent Péter es békunyerálja magát ebédre. Hát mit mind képzelnek, hogy csak úgy szökdösnek, berregnek s eszik hiába az Úristen füvit? Azannyuk… Malackából es allesz, amire az Úristen szánta: füstölt kolbász, tepertyű meg abált szalonna.

– Node komám – mondotta Bagoly –, ha mán ilyen szépen elrendezted a dógokat, arra gondótál-e, hogy az életedet es el kéne, s hogy ejszen fehérnép es kellene a házba…

– Azta, komám, hogy neked milyen igazad van… De nem erőst tudok errefelé fáin eladó cinkát…

– Hát aztat én se tudok… De ott van Kanga asszonság… Elvált asszon ugyan, s kölke es van, de rendes, dógos, tisztességes fehérnép.

– Bizony hogy az, drága komám. Arról aztán senki nem mondhattya, hogy nem egy tűzrőlpattant jószág, met még most es csak úgy pattog, ahogy halad… S a gyermek es formás, csak egy cseppet mutuj meg sokat nyeletlenkedik, de majd én meghutyuruzom a mogyorófa-vesszővel. No, komám, menyek es, met béültetted a szerelem kukacát a fejembe.

Nagy pukéta virággal állított bé Misimackó a kénguruhoz.

– Kezsicsókolom, drága asszonság!

– Isten hozta, Misimackó. Mi járatban errefelé?

– Nézze, naccsága! Én egyenes medve vagyok, nem mind teketóriázok, hanem megaszondom magának a nagy igasságot a szemibe. Úgy szép az élet, mint a harisnyanadrág szára: párosan. Két bicskával es jobban meg lehet kergetni az oláht, mint eggyel. S egy jóféle vacsora után monyókolás nélkül elszunnyadni szomorúságos, s magamat küpülni bizony restellem, s a Szentírás sem helyesli. Azirányba vónék itt, hogy legyen ízibe az én hites, drága feleségem!

– Azta, de eleresztette kijed a gyeplőt, Mackó uram – pattant fel Kanga asszon. – Há mit mind képzel? Hogy elvált fehérnép mindenre kapható? Hogy csak úgy béállít ide, egy pukétával, mormog néhány mézes szót, s máris kiküpülöm a lőcsit? S aztán kimosom a szaros gatyáját, s szülök magának egy szekérderék medvét, erszénnyel, hogy legyen miben vigyék a mézesbödönt az óvodába?

– Hinnye, a ribanc mindenedet, de felvágták a nyelvedet! – turálta fel magát Misimackó. – Ahelyett, hogy örülnél, hogy ilyen derék kérőd akad, azután, hogy kajtár vót a likad, s csak akkó vérezed essze a lepedőt, ha megnyisszented beretvával a peckedet… Há tudod mit? Akkó vegyen el téged az a zsémbes szamár, ugribugrizzál együtt a naplopó macskával vagy pislogjon ki az a rusnya vén Bagoly a bugyellárisodból, a gülü szemivel. Met én innen úgy elmenyek, hogy többé nem lácc…

Azzal indult es kifele nagy dohogva, de Kanga asszon elejibe került.

– Na jó na, csacsi öreg medvém, ne mind berdózz itten nekem, met csak bezgettelek egy cseppet, nehogy azt mind higgyed, hogy olyan könnyen adom a bugyellárisomat. Hát hogyne lennék a hites feleséged, mán holnap es, ha olyan erőssen akarod.

Lett erőst nagy ölelkezés, csókolózás, s isten biza, még monyókolás es lett vóna a dologból, ha bé nem toppan Zsebibaba. Márpedig székely a gyermeke előtt nem csálja. Úgyhogy Misimackó uram aztán nagy bódogan hazaballagott. Édesen elalutt, s csak úgy csepegett a nyál a szája széliről, mikó aztat álmotta, hogy Kanga asszon ledobja a karincáját, hogy rejapattanjon a meredő lőcsire. Kanga asszon pattant es, s há, Uram, há nem felrángatta az édes álmából medvénket az a fránya Róbert Gida…

– Misimackó! Mi történt itt? Nem ismerek rá a Gölöncséri Pagonyra…

– Hogy mi történt? – ordította Misimackó. – Az történt, te hitván, mucskos kölök, hogy végre rendet csináltam a szobádban, és ha ez nem marad így, akkor úgy megsiríttelek egy törpefenyővel, hogy egy hétig állva iszod a bihaltejet. Értetted-e?

Értettétek, büdös kölkök? Rend legyen aztán, ahogy kell, nem ám úgy, hogy ahogy nőttök, egyre kevesebb örömünket leljük bennetek, mint az anyátok picsájában!

Misimackó – tankönyvverzió

HERÉLT VÁLTOZAT, IDEGBETEG

FÖLNŐTTEK KÖLKEINEK

Huncut székely kölkök! Bizonyára ismeritek a Micimackót. Egy angol bácsi írta, és nagy humoristánk, Karinthy Frigyes fordította magyarra. Node, hogy ti is értsétek, és hirdesse az ősi góbé virtust, ne csak az angol meg magyar szamárságokat, Málna András Alajos, csíkszentgölöncséri tanító bácsi átültette nektek székely nyelvre is.

ELSŐ ÉS EGYETLEN FEJEZET,

melyben Misimackó székely módra rendet csál

a Gölöncséri Pagonyban

ALIG ES PITYMALLOTT, hogy Misimackó kitüsténkedett a dunyha alól. Fáin, hímzett harisnyanadrágot cibált magára, met rendes székely medve nem menyen ki csóré popsival az erdőbe, mint a pestiek. Vasalt ing, lájbi, hosszú szárú csizma, rendesen megpucolva, pörge kalap, árvalányhajjal, szóval, ahogy kell. Még a bajszát es megpödörte egy csepp suvikszszal. A csizmaszárba bécsúsztatta a kacorbicskát, met sosem lehessen tudni, mi minden történik.

Azzal kilépett a Gölöncséri Pagonyba, hogy ő aztán most rendet csál, met a vacakságból elég vót.

Egyenest a méhekhez tartott. Dógoztak az istenatták, hogy majd megszakattak belé, csak úgy csepegett róluk a verejték. De azétt ők es vasalt csíkos ingbe vótak, met a székely mán csak így dógozik.

Mikó meglátták Mackó uramat, megálltak az iparkodásban s nezegették nagy csúful, met rögtön tutták, hogy mit akar.

– Aggyon Isten magiknak szép jó reggelt! – emelintette meg Misimackó a pörgekalapját, ahogy illik. – Aztán azt akartam magiknak mondani, hogy eztántól arrafelé többet nem leszen herregés meg acsarkodás, ha gyüvek a mézér, met istenuccse csúfot csálok magikból, értike-e?

– Hanem aztán ugyanbiza mivel csálja kied azt a csúfot? – vihogtak a méhek. – Ejszen meginn azzal a rozsdás kacorbicskával mind nyeletlenkedik, mint a múltkoriban? Vette-e észre, hogy nekünk küssebb ugyan a bicskánk, de ezerszer annyian vagyunk?

– Há nem mondom, észrevettem – vigyorgott huncutul a bajsza alatt Misimackó –, hanem magik meg észrevették-e, mekkora bühnagy permetezőgépet cepeltem haza a tegnap a brassói Praktikerből? No, Isten álgya magikat!

Ahajt, egy terebély makkfa alatt Füles, a zákhányos szamár hersegtette a burungot. Mán messzirül láccott a szemin a bestének, hogy meginn zsémbes napja van.

– Na, aggyon Isten szép jó napot! – köszönt a medve.

– Há magának lehet, hogy ad, de nekem biztos nem, met engem úgy útál, mintha egy bolhás görény lennék.

– Netené… Há minnyár káromolni kezdi az Úristent, hogy mind a maga fülivel legyezgeti a csihányt?! Megfejtem én a maga baját, guruzsmás fajzattya! Az a baja, hogy nem dógozik, csak mind lopja a napot, s hersegteti a lapit. Mars dógozni! A csűrben ott vannak a csebrek, mennyen el velük a méhekhez, s horgya bé a mézet. Aztán este a napszámot es megbeszéljük.

– Micsoda?! – visított a szamár. – Méghogy én dógozzak? Ráadásul neked, te senkiházi?

– Hinnye, rusnya fajzattya, há te mit képzelsz? Hogy a szamárcsipogás fölhallaccik a magos mennyekbe? Adok én neked!

Azzal Misimackó a kacorbicskával jókora dorongot nyesett, s tángálni kezte a naplopót. Szalatt es a hitván dógozni, mint annak a rengye.

Tigris eppeg a fűben tespett, és úgy bámult egy nagy veres mezei verágot, mintha ez lenne egy igazi fenevad legfontosabb dóga a velágon.

– Há hallja-e, koma!? – így Misimackó. – Aztán egeret fogott-e ma, vagy csak azt a veres verágot mind bámulta, mint Világtalan Ábrahám a tyúkszemit?

– Egeret? Há métt kéne nekem egeret fogni? – háborgott amaz.

– Azétt, komám, met tejet nem ad, tojást nem tud tojni, s akkó csáljon maga es valami hasznosat.

– Én? Méghogy én? Ahonnan jöttem, a dzsungelből, én vótam a császár. A császár meg nem fog egeret.

– Komám, a fenét sem érdekli, hogy császár vótál, vagy csíkos lábtörlő. Itt, felénk egy jöttment vagy, akit béfogattunk, s akkó úgy kell éljél, ahogy itt szokás. Itt pedig csak egy bühnagy cirmos macska vagy…

– Micsoda – bömbölte Tigris –, méghogy én macska?!

– Abbiza, komám, há mi más? S ha erősebben belégondolok, akkó olyan, mint a kóbor macska, hogy megvárja, amíg a házi macska megfogja az egeret, aztán ellopja.

Megszégyellte magát Tigris, de erőssen. Azt se tutta, merre nezzen, hogy a mackó szeme ne mind bököggye az övét. El es kullogott, hogy ő aztán nemcsak az egeret, de a patkányférget es megfogja ezentúl.

„Na, ezt es elintéztem” – bőcselkedett Misimackó, s azzal ment tovább. Egészen Bagolyhoz.

– Na aggyisten, komám, hogy azt a teremburáját a hitván erdejinek − állított bé.

– Nyugoggy mán le, komám! – csitítgatta Bagoly, aki tutta, hogy haragos székely medvével agyarogni nem tanácsos. – Igyunk inkább egy csepp jóféle szilvapálinkát!

– Nem bánom – enyhült meg a bundás.

No, szedegették es béfelé az oroszhegyi háziszőttest, s osztották a velág dógait. Bagolynak akkora gülü szemei lettek, hogy mán minnyán csak két nagy szem vót. De mackó uramét es elöntötte a dühü, s úgy forgott, hogy a legyek elszédültek, s mind lepotyogtak a fődre.

– Aztán lesz itt rend! Elég vót a dögségből, a zákhányból, a csemerségből. A méheket, a szamarat meg aztat a rusnya tepelák macskát mán móresre tanítottam. Nyusziékból olyan paprikást rittyentek, hogy Szent Péter es békunyerálja magát ebédre. Hát mit mind képzelnek, hogy csak úgy szökdösnek, s eszik hiába az Úristen füvit? Azannyuk… Malackából es allesz, amire az Úristen szánta: füstölt kolbász, tepertyű meg abált szalonna.

– Node komám – mondotta Bagoly –, ha mán ilyen szépen elrendezted a dógokat, arra gondótál-e, hogy az életedet es el kéne, s hogy ejszen fehérnép es kellene a házba…

– Azta, komám, hogy neked milyen igazad van… De nem erőst tudok errefelé fáin eladó cinkát…

– Hát aztat én se tudok… De ott van Kanga asszonság… Elvált asszon ugyan, s kölke es van, de rendes, dógos, tisztességes fehérnép.

– Bizony hogy az, drága komám. Arról aztán senki nem mondhattya, hogy nem egy tűzrőlpattant jószág, met még most es csak úgy pattog, ahogy halad… S a gyermek es formás, csak egy cseppet mutuj meg sokat nyeletlenkedik, de majd én meghutyuruzom a mogyorófa-vesszővel. No, komám, menyek es, met béültetted a szerelem kukacát a fejembe.

Nagy pukéta virággal állított bé Misimackó a kénguruhoz.

– Kezsicsókolom, drága asszonság!

– Isten hozta, Misimackó. Mi járatban errefelé?

– Nézze, naccsága! Én egyenes medve vagyok, nem mind teketóriázok, hanem megaszondom magának a nagy igasságot a szemibe. Úgy szép az élet, mint a harisnyanadrág szára: párosan. Két bicskával es jobban meg lehet kergetni a haragosunkat, mint eggyel. Azirányba vónék itt, hogy legyen ízibe az én hites, drága feleségem!

– Azta, de eleresztette kijed a gyeplőt, Mackó uram – pattant fel Kanga asszon. – Há mit mind képzel? Hogy csak úgy béállít ide, egy pukétával, mormog néhány mézes szót, s máris a nyakába szökök? S aztán kimosom a gatyáját, s szülök magának egy szekérderék kismackót, erszénnyel, hogy legyen miben vigyék a mézesbödönt az óvodába?

– Hinnye, de felvágták a nyelvedet! – turálta fel magát Misimackó. – Ahelyett, hogy örülnél, hogy ilyen derék kérőd akad, azután, hogy apja sincs a kölködnek… Há tudod mit? Akkó vegyen el téged az a zsémbes szamár, ugribugrizzál együtt a naplopó macskával vagy pislogjon ki az a rusnya vén Bagoly a bugyellárisodból, a gülü szemivel. Met én innen úgy elmenyek, hogy többé nem lácc…

Azzal indult es kifelé nagy dohogva, de Kanga asszon elejibe került.

– Na jó na, csacsi öreg medvém, ne mind berdózz itten nekem, met csak bezgettelek egy cseppet, nehogy azt mind higgyed, hogy olyan könnyen adom a bugyellárisomat. Hát hogyne lennék a hites feleséged, mán holnap es, ha olyan erőssen akarod.

Lett erőst nagy ölelkezés, csókolózás, aztán Misimackó uram nagy bódogan hazaballagott. Édesen elalutt, s csak úgy csepegett a nyál a szája széliről, mikó aztat álmotta, hogy ott áll az oltár előtt a csipkébe öltözött Kanga asszonnal. Hát mielőtt a pap összeatta vóna őket, há nem felrángatta az édes álmából medvénket az a fránya Róbert Gida…

– Misimackó! Mi történt itt? Nem ismerek rá a Gölöncséri Pagonyra…

– Hogy mi történt? – ordította Misimackó. – Az történt, te hitván, rendetlen kölök, hogy végre rendet csináltam a szobádban, és ha ez nem marad így, akkor úgy megsiríttelek egy törpefenyővel, hogy egy hétig állva iszod a bihaltejet. Értetted-e?

Értettétek, kölkök? Rend legyen aztán, ahogy kell, nem ám úgy, hogy szanaszét hever minden a szobában, ti meg tekeregtek, és ahogy nőttök, egyre kevesebb örömünket leljük bennetek!