Első fejezet

A SASFÉSZEK

1.

EDIRNE (DRINÁPOLY), TÖRÖK BIRODALOM
A HIDZSRA 847. ESZTENDEJÉNEK VÉGE1

Ketten ügettek az olvadó hótól saras úton: a szultán és a fia. Murád még bosztandzsi2 tisztjeit is visszaparancsolta a palota falai mögé, hogy kettesben maradhasson az örökösével.

Sorra maradoztak el mögöttük a birodalmi főváros palotái, a szultáni pavilonok, a Tunzsa és a Marica folyó mellett tarkálló katonai sátrak, a janicsár odzsakok városszéli mezőkön felhúzott barakkjai.

Jó ideje már, hogy elindultak a szerájból, s Mohamednek sejtelme sem volt róla, hová tartanak. Atyja összeszorított szájjal, mereven előreszegezett tekintettel diktálta az iramot, egyértelművé téve, hogy nem kíván egy szót sem szólni addig, amíg meg nem érkeznek céljukhoz. Mohamed rosszat sejtett. Feszülten pislogott az út mentén bámulókra – koldusok, néhány görög kalmár, cigányok – csupa külvárosi söpredék… Valószínűleg egyikük sem hitt a szemének: mit keres ezen a vidéki úton a szultán a trónörökössel – kíséret nélkül?

Ahogy az összeszűkült, gyanakvó tekinteteket figyelte, Mohamed gyomra görcsbe rándult. Nem érezte magát biztonságban. Mire elérték a Marica felső kanyarulatát, ahonnét már a Muradye legfényesebb kupolája és a szeráj legmagasabb mecsetjének tornya is csak a távolság ködén át homálylott, egyszeriben beléhasított a felismerés: a felséges szultán pontosan azt akarta, hogy ne érezze magát biztonságban.

Lehetséges, hogy valami a fülébe jutott? A szultáni palota folyosóin a szolgák jó ideje pusmogták, hogy Aleaddin Ali veliaht3 után – vélhetőleg nemsokára – a felséges szultán is szerencsétlen „baleset” áldozata lesz. S ahogy Aleaddin Ali esetében, úgy Murád eltávolításakor is e világi segítő végzi majd el a piszkos munkát annak érdekében, hogy Allah akarata beteljesedjék.

A trónörökös körül néhány napja valami érezhetően megváltozott. A csauszok elhallgattak, ha elhaladt mellettük, a háremhölgyek szégyenlősen lesütötték a szemüket, ha feltűnt a szerájban. Környezete óvatosan figyelte minden lépését, falfehér arccal hallgatták megnyilatkozásait, még tétova mozdulatainak is túlzott jelentőséget tulajdonítottak.

Gyanakodtak rá.

Gyűlölték…

– Messze van még, atyám, ahová megyünk? – kérdezte bátortalanul, amikor az út mentén táborozó janicsárok mellett ügettek el. A katonák öltözéke szakadt volt és mocskos. Tekintetük elárulta, hogy felismerték őket, s Mohamed megdöbbenésére jól hallhatóan szitkokat kiáltoztak utánuk.

Szitkokat?

A veliaht bénultan szorította a gyeplőt; saját katonái szidalmazzák a birodalom urát és a trónörököst? A fülük hallatára? Nem rettegnek Isten árnyékának kegyetlen haragjától?

Murád nem felelt a percek óta hidegen visszhangzó kérdésre, de visszarántotta a lovát, amikor végképp elmaradoztak az utolsó viskók, és odakünn, a trákiai mezőkön léptettek.

– Látod azt a két fát?

Mohamed szeme elkerekedett.

A mező szélén két égre törő jegenye állt. Az egyik terebélyes, a másik sudár, fiatal hajtású. Szél cibálta mindkettő ágait.

– Látom.

– Jöjj hát velem!

Lehuppantak a nyeregből, és elindultak a fák felé. Mohamed lopva atyjára pillantott. A szultán egy hatalmas fejszét emelt le a nyeregkápáról.

– Miért jöttünk ide?

– Beszélni akarok veled, fiam! Ülj mellém!

A szultán hunyorogva felpillantott a jegenyék csúcsára, aztán leheveredett az egyik alá. A fejszét maga mellé tette a fonnyadt fűre.

Csikorgó téli hideg volt, jóval hidegebb, mint amit ezen a vidéken megszoktak. Az egy hónappal ezelőtt leesett hó ugyan elolvadt már, de a talaj még mindig fagyott körülöttük. Mohamed tudta, hogy sárga-fekete kaftánja mocskos lesz a sárban, de nem törődött vele. Vacogva engedelmeskedett, szeme sarkából atyjának mozdulatait leste.

– Nem akarlak bántani – mondta a szultán fáradtan. – Nem kell aggódnod, fiam! Csak beszélgetni szeretnék. Tudnom kell, alkalmas vagy-e arra, hogy megküzdj az előtted álló nehézségekkel.

Mohamed bólintott, de képtelen volt megszólalni. Torka kapart, homlokán a hideg ellenére jeges verejték gyöngyözött.

– Hallottad az előbb a janicsárokat, igaz? – kérdezte Murád. – Olyasmire vetemedtek, amire eddig még soha. Szidalmaztak engem. És persze… téged is…

Mohamed készen állt arra, hogy bármelyik pillanatban felpattanjon a saras földről és lovához ugorjon, ugyanakkor hatodik érzéke azt súgta, valóban nincs mitől tartania. Ha isteni hatalmú atyja végezni akarna vele, akkor nem itt tenné, s különösképpen nem egy fejszével…

– Nemrégiben feltűnt Edirnében egy titokzatos perzsa dervis, egy bektasi hodzsa, aki eretnek eszméket terjeszt a kaszárnyák környékén. Azt hirdeti, hogy Hunyadi valójában Allah követe, aki új korszak eljövetelét jövendöli. Egy békés világét, ahol muszlim és keresztény békében élhet majd…

Mohamed meglepetten nézett apjára.

– Egy békés világot?

– A katonáink hite megrendült. Hozzászoktak a győzelemhez, de most, hogy Hunyadi sorozatos győzelmei…

– Ezen a bajon csak egy újabb török győzelem segíthet, apám.

– No persze… Egy újabb török győzelem…

– Nem csak a titokzatos dervis okozza az elégedetlenséget – folytatta rövid habozás után Mohamed, bízván benne, hogy atyja kíváncsi a véleményére. – Sok janicsár dzsemáat4 nem kapta még meg a járandóságát a Karaman-Oğlu elleni és a ruméliai hadjáratok után.

– Aferim5 – bólogatott a szultán. – Csakhogy ilyesmi már korábban is előfordult. Harcosaink türelemmel vártak minden alkalommal. Most sem az elmaradt járandóság a legfőbb baj forrása. Sokkal inkább az, hogy Hunyadi miatt elveszítették a legyőzhetetlenségünkbe vetett hitüket.

Mohamed keze remegett, de remélte, a szultán nem figyel fel rá.

– Végül is úrrá lettünk a bajokon, atyám…

– Elfáradtam. Elegem van az uralkodásból!

A fiú nagyot nyelt, nem mert felpillantani. A lelke legmélyén talán még mindig attól tartott, hogy egyszer csak megelevenednek a környező bokrok, és orgyilkosok törnek elő mindenhonnan, hogy elkapják, megkötözzék, és egy zsákba varrva, nyakára követ kötve a Marica habjaiba hajítsák.

– Magad is láthatod: a pusztulás szélén állunk – folytatta Murád, miközben egy letépett fűszálat bámult elmélyülten. – Kevésen múlott, hogy Hunyadi nem tört át a hegyeken. Ha sikerül neki, ez a föld most már a keresztényeké volna. A palotám, a városom, a háremem… Minden az övé lenne!

A trónörökös elvörösödött.

– De nem tört át, atyám! Nem tört át, mert hősies küzdelemben megállítottuk a seregeit! Allah úgy látta jónak, hogy az átkozott Jankó visszaforduljon!

– Allah még utoljára megkímélt minket.

Mohamed érezte, hogy szívverése lassan csillapodik. Nyilvánvaló volt, hogy ha a szultán fülébe el is jutottak a szóbeszédek, Murád most nem akar ezzel foglalkozni.

– Allah azért adott erőt a gyauroknak – felelte a veliaht –, pusztán azért ruházta fel Hunyadit a képességgel, hogy félelmet plántáljon az igazhitűek szívébe, mert így kíván próbának alávetni minket. Ha úrrá leszünk a félelmünkön, Allah a gyalázat keserű italát a győzelem legédesebb nektárjává változtatja számunkra!

A szultán felpillantott az ónszínű égboltra.

– Te mit tennél most, fiam? Mit tennél a helyemben?

Mohamed nem válaszolt rögtön. Mi akar ez lenni? Valami ravaszul megfogalmazott csapda? Vagy vizsga talán?

– Vészesen fogy az erőm. Elegem van a szakadatlan vérontásból. Benned megvan őseink vadsága és kegyetlensége, ami belőlem mindig is hiányzott. Te nem haboznál, hogy feláldozd a számodra legfontosabbat, legdrágábbat, ha csak így érheted el, amit akarsz.

A trónörökös meglepetten bámulta atyja ráncoktól barázdált arcát. Hát igaz? Önként átadja a trónt neki, hogy elvonulhasson valami elhagyatott mecsetbe, s élete hátralévő részét imádkozással és elmélkedéssel töltse?

– Hogy mit tennék a helyedben, atyám?

– Dicső ottomán őseink minden veszedelmen úrrá lettek. Valamennyi egymást követő nemzedék gondoskodott arról, hogy birodalmunk határait kijjebb és kijjebb tolja. Kelet, nyugat, észak és dél felé… Annak tudatában felelj, Mohamed, hogy talán te leszel az, akinek a legviharosabb órában nyugodt vizekre kell kormányoznia a birodalom megtépázott hajóját!

Mohamed nagyot nyelt.

– Egyetlen ellenszere van Hunyadi taktikájának, atyám: a támadás! Az engürúszok megtanultak kezdeményezni. Vissza kell vennünk tőlük a kezdeményezést!

Mohamed rezzenéstelen arccal várta szavai fogadtatását. Meg volt róla győződve, hogy atyja azt akarja tudni, fia elég harcias-e ahhoz, hogy az igazhitűek seregeit vezesse…

– Kérlek, fontold meg, amit mondasz – szólalt meg nagy sokára Murád. – Az ifjúi lelkesedés sokszor rossz tanácsadó!

De Mohamed csak a fejét rázta.

– Támadjunk! Lepjük meg őket! Még most, tavasszal! Mindig akkor voltunk szerencsések, amikor mi hatoltunk ellenségeink földjére. Ne várjuk meg, hogy ők árasszák el a mi területeinket!

A szultán lehajtotta fejét.

– Újra kérlek, gondoljuk át, fiam! Hisz velem együtt ülted végig a diváni hümajun6 üléseit! Magad is hallhattad, milyen súlyos a helyzet a birodalom végvidékein. Tudatában vagy seregeink állapotának, ismered vezéreink együgyűségét és alkalmatlanságát!

Mohamed tétova pillantást vetett a fűben heverő fejszére.

– Új sereget kell szervezni! Rátermett vezetőkre kell bízni a csapatainkat! És támadni! Minél előbb! Átütő erővel!

Murád igyekezett leplezni csalódottságát, de hangja elárulta, hogy másfajta válaszra vágyott.

– Ifjú vagy még. Szinte gyermek. Jobb szerettem volna, ha több időt kapsz, de lásd, Allah másképpen akarta. Jegyezd meg egy életre, Mohamed: te nem lehetsz meggondolatlan. Ne önnön dicsőséged növelése sarkalljon fényes tettekre! Egy hatalmas birodalmat kell kormányoznod: őseink tengernyi vér árán felépített birodalmát.

– Hunyadi sem töpreng! – tiltakozott sértetten Mohamed. – Támad, támad, és egyre csak támad! A sok tétovázás nem szultánhoz méltó!

Murád mosolygott.

– Bár ilyen egyszerű lenne… Csakhogy megfeledkezel néhány apróságról. Hunyadi fellázította a bolgárokat és a szerbeket. Ezreket húzattam karóba, mindet, aki segítette Hunyadit, aki élelmiszert szállított neki, aki beállt a seregébe… De ha az engürúszok újra hadat állítanak ellenünk, még többen sereglenek majd zászlai alá. Tízezrek. Százezrek…

– Éppen ezért…

– Mérlegelj! A határvidék forrong. A bosnya fejedelem7 csapatokat gyűjt ellenünk. Az engürúsz király mindenben támogatja, és Hunyadi bizalmát élvezve máris ostromolni készül Srebrenik várát. Végváraink, őrhelyeink veszélyben vannak!

– Akkor hadaink a bosnyákat is megbüntetik majd!

– Valóban? – mosolygott Murád. – Megbüntetjük az engürúszokat, a bolgárokat, a szerbeket, a bosnyákat… Nem is beszélve a szkipetárokról! Mert amint azt magad is hallhattad, korábbi pártfogoltunk, Iskender bég felkelést robbantott ki Albániában. Elűzte csapataink jelentős részét! Kémeim szerint néhány héten belül egybehívja a szkipetár urakat Leş8 városába…

– Iskender bég aljas áruló! Büntetése intő példa lesz a hasonló hitehagyottaknak…

– Egyetértek, fiam! Csakhogy ahhoz, hogy megbüntessük, előbb el kell fognunk! Tudod te, milyen erők gyülekeznek ellenünk? Kémeim jelentése szerint Iskender bég legfeljebb tizenkét-tizenötezer fős sereget képes összeszedni. Kérésére elküldi fegyvereseit Leşbe Stepan Crnojević, Kara Dağ9 ura is. És elküldik képviselőiket a szkipetár szerb vidékek szabad falvai. Ezek egyesítik ellenünk a fél Balkánt! Mi több, Iskender bég levelet írt Velencébe, és a signoria támogatását kérte. Hajókat kért, zsoldosokat, ágyúkat… Leş velencei birtok. Már a tény, hogy ott készülnek összegyűlni a lázadók, felér egy hadüzenettel Velence részéről.

Az ifjú Mohamed most először tűnt bizonytalannak.

– Érted, mit jelent ez? – kérdezte türelmesen Murád. – A gyaur paraszt összefog a gyaur úrral. A szerb a szkipetárral, s mindannyian Velencével. El tudod képzelni, mi történik, ha ezek egyesülnek a Hunyadi vezette roppant erőkkel? És mi lesz, ha e szövetséget kiegészítik a megátalkodott karamánokkal, akik a hátunkban nyugtalanítják seregeinket? Abban a pillanatban végünk van! Emlékszel, mit tett Hunyadi? A nincstelenekből szervezett hadat, és kíméletlenül szétzúzta Mezid bég seregét… Tanulnunk kell a hibáinkból, fiam! Iskender bég és Hunyadi… Ha ezek ketten lángba borítják Ruméliát, azok a lángok elnyelhetik a birodalmunkat, fiam, és ha nem teszünk valamit, hamarosan újra kereszt ragyog városaink felett. Mecsetjeinket lerontják, és keresztény templomokká alakítják…

Mohamed lopva a fejszére pillantott.

– Én éppen ezért akarok azonnal cselekedni!

– Nem! Te harcolni akarsz! Cselekedni és harcolni: nem ugyanaz.

– Mi mást tehetnénk?

– Ez most nem a harc ideje. Hát nem látod? Azért magyarázok neked türelmesen, hogy megértsd, Mohamed! Hatalmunk roskadozik, a birodalom minden eresztékében recseg-ropog. Konstantin peloponnészoszi despota visszafoglalta Thébát és Boiotiát. Görög alattvalóink fegyveres felkelésre készülnek. A dögevő bizánci császár követeket küldött Raguzába, hogy a köztársaság közvetítésével csatlakozhasson az engürúszok szervezte keresztes szövetséghez. Hunyadit ünnepli az egész átkozott Nyugat. A hitetlenek fejedelmei azt hiszik, eljött végre az ő idejük. Soha nem látott keresztes hadjárat érlelődik ellenünk… Vérszagot éreznek, azt hiszik, Hunyadi a télen már halálra sebzett minket. Azt hiszik, más dolguk sincs, mint nagy diadallal bevégezni a piszkos munkát…

Mohamed megtámasztotta magát, de keze saras lett a fagyott földön. Bosszankodva atyjára pillantott; még mindig nem értette, mit keresnek itt.

– Megfontolásra intesz, fényes tekintetű szultán. De mit lehet ilyen kétségbeejtő helyzetben megfontolni? Támadjunk! Leckéztessük meg az engürúszokat egyszer s mindenkorra! Őket kell támadnunk, őket kell kíméletlenül térdre kényszerítenünk! Ha kell, irtsuk ki az egész átkozott fajzatukat! Ne feledd, hogy Hunyadi nélkül nem lázadtak volna fel a szerbek, a bolgárok, a görögök, a szkipetároknak eszébe sem jut ellenünk fordulni, és bizton állíthatom, hogy Ibrahim Karaman-Oğlu sem merészel újra fegyvert ragadni ellenünk!

Murád csalódottan legyintett.

– Nem értem, miért várok el többet tőled, mint amire képes vagy!

– Én már bizonyítottam, apám!

– Valóban? Mikor? Hol?

Mohamed szemét a harag könnyei öntötték el.

– Kilencévesen a próféta zászlait magasba emelve rontottam Dar ul Dzsihad10 falai ellen! A Balkán szorosaiban ott voltam mindvégig melletted, magamat sem kímélve…

– Ez igaz – bólogatott a szultán, és tétován kinyúlt a fejszéért. – Mint ahogy az is igaz, hogy a bátyád most is élne, ha nincs benned ez a fékezhetetlen becsvágy. Mint ahogy az is igaz, hogy Aleaddin Ali ebben a helyzetben pontosan tudná, miként kellene cselekedni!

Mohamed elsápadt. Megpróbált feltápászkodni, elhajolni a csapás elől, de megcsúszott a sárban – a szultán máris megsuhintotta a fejszét. A fegyver éle hangos csattanással csapódott a jegenye törzsébe, alig hüvelyknyire a fiú fejétől. Faforgács záporozott mindenfelé.

– Nézd meg! Nézd csak meg, fiam!

Mohamed elhűlten tápászkodott fel. Murád kelletlenül szemlélte a felsértett fa háncsa alatt nyüzsgő férgeket. Apró, barna lárvák voltak, a fejszecsapás nyitotta résen át sorban potyogtak a fűbe.

– Ez a jegenye látszólag fiatalabb, életerősebb, mint emez. Sudár, büszke fa. Azt gondolná az ember, játszva túléli a másikat!

A veliaht megtántorodott, de atyja elkapta a karját, hogy el ne vágódjon.

– De lásd, ez a fiatal fa valójában halálos beteg! Kártevők pusztítják belülről! Még hosszú ideig nyújtogatja ágait az ég felé, még hosszú ideig el tudja hitetni mindenkivel, hogy erős és fiatal, de belülről már rothad! Ez a másik, ez a szelíd, agg fa… Öreg már… De erősebb… Szívósabb… Ellenállóbb a belső rothadással szemben. Nem nyújtózik tán oly magasra, de mégiscsak ő éli túl a nehéz időket…

Mohamed lassan bólogatott. Legfőképp magában csalódott, s ez fájt e pillanatban a legjobban. A szultán nem véletlenül hozta éppen ide. Kertészei nyilván napok óta keresgélték a megfelelő fákat, hogy a fényes tekintetű padisah megleckéztethesse a trónörököst.

– Megértettem, atyám! Úgy látom, nincsen már semmi szükség Gürani mollah körmönfont tanításaira! A tieid sokkal szemléletesebbek.

Murád szomorúan mosolygott.

– Félreértesz. Semmi kedvem a leckéztetéshez. Ha nem hinnék benned, ha nem tudnám biztosan, hogy képes leszel új, dicsőséges korszakba vezetni a birodalmat, egy percet sem fáradoznék azzal, hogy megérts engem. Ragadozók vagyunk! Dühöngő vadak! De a legdühöngőbb, legveszedelmesebb vadak is rákényszerülnek néhanap a meghunyászkodásra. A sebek begyógyulásához idő kell. Újra meg kell erősödnünk, hogy aztán kíméletlenül lecsapjunk minden ellenségünkre!

– Mindenre megesküszöm, ami szent, atyám… eszembe sem jutott az életedre törni… Soha nem tennék ilyet…

– Még nem – mosolygott keserűen a szultán. – Aleaddin Ali halála óta biztonságban érzed magad. De tévedsz, ha azt hiszed, nincsenek más trónkövetelők…

Mohamed értetlenül bámult a szultánra.

– Mások?

– A konstantinápolyi császár már kiszemelt valakit a helyemre… a te helyedre.

A veliaht szeme elkerekedett. Gürani mollah leckéiből jól tudta, hogy a bizánciak mesterkedései révén a hatalmas Oszmán-házat nemegyszer rázta meg véres testvérháború.

– Ki az? Kit akarnak helyettem a trónra ültetni?

– Orhan cselebit…

– Soha nem hallottam róla…

A szultán megvonta vállát.

– Talán valamelyik nagybátyám, talán a testvérem, talán a fattyam, de az is lehet, hogy csak egy renegát csavargó Konstantinápoly nyomornegyedeiből… Ki tudja? Mit számít? Az egyetlen, ami számít, hogy sokan őt szeretnék a trónomon látni. Orhan cselebi szakadár török és bizánci csapatokkal máris ugrásra készen áll a trákiai Endzsugeznél. Ha Hunyadi megindítja a keresztes háborúját, ha Ibrahim emír ránk tör a karamánjaival, Iskender bég a szkipetárjaival, Velence és a pápa a hadigályáival, a Balkánt azonnal lángba borítják a bosnya, görög, szerb és bolgár parasztok… és akkor Orhan bevonul Edirnébe…

Mohamed a földön nyüzsgő férgekre pillantott.

Hogyan is képzelhette, hogy képes lesz felnőni a feladatához? Honnan is vehette a bátorságot, hogy megpróbálja elsajátítani a kormányzás legfontosabb szabályait?

Talpra ugrott és dühödten eltaposta a fából kipotyogott pondrókat.

– Elbuktam a vizsgán? Rossz válaszokat adtam? Aleaddin Ali biztosan tudná, hogy mit kell ilyen helyzetben tenni…

A szultán vállat vont.

– Tudná, hogy mit kellene most tenni. Csak éppen nem lenne képes megtenni. Arra csupán te leszel képes.

A trónörökös hosszan, mereven bámult a szultánra.

– Mit kell tennem?

– Mindent el kell követnünk, hogy megakadályozzuk a háborút – felelte a szultán megfontoltan. – Időre van szükségünk: fél évre, egy évre bizonyosan. Rendeznünk kell a sorainkat, mindenekelőtt le kell számolnunk a karamánokkal, Iskender béggel… És utána…

– Hunyadival! – suttogta Mohamed.

A szultán elgondolkodva figyelte a fia arcán hullámzó érzelmeket.

– Ez lesz az utolsó küldetésem uralkodóként. A tömérdek vérontás, az árulások, a mindenütt tapasztalható hitványság… elég volt. Soha nem titkoltam, mindig is Aleaddin Ali volt a legkedvesebb fiam. Nem volt hibák nélküli veliaht, de én mégis szerettem. Téged nem szeretlek, Mohamed. Felfigyeltem különleges képességeidre, és bevallom, egy kis időre talán még kedveltelek is. Az Oszmán Birodalmat csak egy magadfajta törtető ifjú lesz képes újra felemelni. Most az egyszer még melletted leszek. Együtt megmentjük a birodalmat. Amikor azonban legyőztük ellenségeinket, visszavonulok. Rád hagyom a trónt. Nem kell az életemre törnöd. Döntésem végleges és megmásíthatatlan. Azt teszel a birodalommal, amit akarsz.

Mohamed lehajtotta a fejét. Hallgatta a szél süvítését, aztán feltette a percek óta fogalmazott kérdést, noha tudta, a válasz egyáltalán nem fog tetszeni neki.

– Miért nem szeretsz engem?

Murád kötelességszerű mozdulattal magához húzta.

– Nem a te hibád. Kegyetlenné tett a világ. És most kegyetlen vezérre van szükség…

Mohamed felemelkedett és dacosan szembefordult apjával.

– Nem kell a trónod! Egyetlen elismerő szavad többet jelentett volna nekem, mint az egész átkozott birodalom!

Murád a sápadt téli napra hunyorgott.

– Nem mindig kaphatjuk meg azt, amire vágyunk. De nincs okod panaszra, fiam. Ha megtanulsz bölcsen uralkodni, egy napon a muszlim világ leghatalmasabb bajnoka lehet belőled. De ez nem változtat a tényen, hogy szeretném elkerülni a veled való együttlétet. Néhány éve még nagy lehetőséget láttam benned. Kedves voltál, igyekvő… és őszinte. Talán jobban kellett volna figyelnem rád…

Murád legyintett.

– Nem akarok hazudni, Mohamed. Próbáltalak megkedvelni. Próbáltam megbocsátani neked Aleaddin Ali halálát. Sajnálom, nem sikerült. Hiányzik a fiam. Nap mint nap… egyre jobban hiányzik. Azt akarom, hogy amikor letelik az időm, mellé temessenek. És ha lehet, minél távolabb tőled…11

Murád feltápászkodott a jegenye alól, s anélkül, hogy egyetlen pillantást vetett volna Mohamedre, komótosan megindult a lova felé.

– Leveleket fogunk írni. Sok-sok levelet – mondta. – A mai naptól kezdve kémeink, követeink és fizetett ügynökeink minden erővel azon lesznek, hogy megakadályozzák az engürúszokat az újabb hadjárat megindításában. Beszélek Marával. Ő írja az első levelet az apjának és a húgának. Aztán újabb leveleket írunk, Raguza városának, Velencének, a Karaman-Oğlunak, a nyugati fejedelmeknek… mindenkinek, aki előmozdíthatja ügyünket.

Fáradtan nyeregbe szökkent, és vigasztalón a fiára mosolygott.

– Nincs semmi baj. A férges fa meggyógyítható. Csak ki kell füstölni belőle a pondrókat. Ha Allah méltónak találta az élet csodájára, akkor életben marad és újra megerősödik…

Azzal elvágtatott.

Mohamed hosszan hallgatta a szultán lovának távolodó, ütemes patadobogását. Próbált nagyokat lélegezni. Hideg volt, körülötte szürke mezők párállottak, a közeledő alkonyt hirdetve. Az égen vészterhes, ónszínű felhők úsztak.

Amikor talpra szökkent és üvöltve megragadta a fejsze nyelét, a közelben legelésző lova rémülten felnyerített.

Mohamed Hán cselebi eszelős, tomboló dühvel sújtott le újra és újra.

A fejsze alól forgácsok záporoztak.

Üvöltés.

Fejszecsapások.

Üvöltés.

Végül megcsúszott a sárban, és a fa tövébe roskadt. Zihálva felpillantott: az egészséges, öreg jegenye vészesen megdőlt a szakadatlanul záporozó csapásoktól.

Mohamed elvigyorodott.

Már csak néhány kell…

Aztán…

Egy utolsó, mindent eldöntő csapás…

Összeszedte minden erejét, és lesújtott. A jegenye recsegve-ropogva kidőlt, derékmagasságú csonkot hagyva a veliaht előtt.

Mohamed megtörölte homlokát.

– Insallah! Legyen meg Allah akarata!

2.

Mara Brankovics, a biridzsi kádin12 egész álló nap a leveleket fogalmazta. Nem tartott igényt írnok segítségére, büszke volt rá, hogy a háremben ő az egyetlen nő, aki tud írni és olvasni, ráadásul az elmúlt években anyanyelvén és a magyaron kívül török, arab és perzsa nyelven is megtanult. Most azonban, hogy az apró ébenfa berakású asztalka fölé hajolva az atyjának és húgának írott leveleket szövegezte, keserűen állapította meg magában, hogy az elmúlt idők bizony megkoptatták valaha oly tökéletes szerb szókincsét. Öccseivel, a megcsonkított despotafiakkal továbbra is gördülékenyen beszélt, amikor nagy ritkán meglátogathatta őket, de a bonyolult, görög fordulatoktól hemzsegő írott formulák már mind nehezebben jutottak eszébe.

Saját, személyes odája,13 ahol a leveleket körmölte, a Muradye háremének legszebb terme volt. A falakat a szivárvány minden színében ragyogó rubinokkal, gyöngyökkel kivarrt selymek borították. Mara kívánságára a kárpitokra néhai hazája, Szerbia tájait, folyóit, hegyeit idéző képeket varázsolták Edirne legügyesebb hímzői, hogy ezáltal is csillapítsák immár másfél évtizede kínzó honvágyát. Az oda végében, a csúcsíves, zsalus ablakok előtt márványoszlopok sorakoztak, közöttük vörös, sárga és zöld damasztok, szaténok lebegtek az ablakon beáradó hideg szélben, aloéfaillatot árasztva magukból.

Mara lehunyta szemét, és nagyot lélegzett az édes levegőből. Már csaknem végzett a húgának írott levéllel, de gondolatai minduntalan az atyjának fogalmazott szövegre kalandoztak vissza. Pontosan tudta, hogy amit a szultán kért tőle, az óriási jelentőséggel bír, talán eldöntheti a közelgő háborúk sorsát. Amikor Murád magához hívatta – a beszélgetésen kettőjükön kívül csupán a kishlar agasi14 vett részt –, s ugyan unott arccal meredt ki az ablakon, eközben mindvégig élénken hegyezte a fülét.

A szultán ezúttal nem parancsolt – csupán szelíd szóval kért.

A kishlar agasi tisztában volt vele, hogy a szerb hercegleány jóval előzékenyebb elbánásra tart igényt a háremben, mint bárki más. Pedig még élénken emlékezett rá, hogy amikor Mara idekerült, csupán rémült tekintetű karije15 volt, egyszerű kiválasztott, aki, ha nem nyeri el a szultán tetszését, soha többé nem kerül újra Murád szeme elé. Mara Brankovics azonban az első éjszakán nem csupán elnyerte a szultán tetszését, de hamarosan fő bizalmasává is vált. Amikor csak lehetett, Murád kikérte véleményét, s néhány év múltával már akkor is kereste társaságát, ha éppen nem kívánt szeretkezni vele. Sejtelme sem volt róla, hogy amit érez, az voltaképpen szerelem – ezt a kifejezést korábban kizárólag a perzsa költészet gyöngyszemein keresztül ismerte – s ez a szerelem még akkor is kitartóan parázslott szívében, amikor már régen más ikbalok16 melengették éjszakánként az ágyát. Mara sértett női hiúsággal vette ugyan tudomásul, hogy a szultán újabban nem hívatja magához, ha szeretkezni támad kedve, nála jóval fiatalabb huriktól várja már a testi kielégülést. De ami a lelkét illette: tanácsadóként, társként továbbra is igényt tartott Mara jelenlétére.

Most pedig – minden jel erre utalt –, még ennél is sokkal többről volt szó: segítségről, amit csak ő adhatott meg a birodalom urának.

Murád udvariasan kérte a levelek megírására. Őszintén beavatta tervébe, elmondta Marának, minden azon múlik, hogy Brankovics despota és Cillei Ulrik képesek legyenek megakadályozni az újabb magyar hadjáratot.

Hunyadi hadjáratát…

A Holló hadjáratát…

Nem mintha Mara számára mindez bármi újdonságot jelentett volna. Sofya mellett döbbenten látta az oszmán hadakon eluralkodó pánikot: immár Hunyadi nevének említése is elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy a próféta seregei megfutamodjanak. Ami azt illeti, valóságos csodának számított, hogy a Balkán szurdokaiban egyáltalán sikerült útját állni az Edirne felé törő magyar hadúrnak.

– Megteszed, amire kérlek? – kérdezte türelmesen a szultán.

Mara megremegett.

– Természetesen megteszem. Hiszen tudod, szavad számomra parancs!

– Azt szeretném, hogy ne parancsként fogd fel. Csak akkor tedd meg, ha valóban úgy érzed, ez a helyes cselekedet!

– Még ma megírom a leveleket.

– Köszönöm, Mara. Sokat jelent ez nekem…

A biridzsi kádin rossz érzéssel hajolt meg az uralkodó előtt. Valami történt… valami nyugtalanító… Ez a Murád szelíd szerzetesként kért ahelyett, hogy ellentmondást nem tűrve parancsolt volna. Marát leginkább a bosszantóan jámbor keresztény papokra emlékeztette, akiket Nándorfehérvárban megismert még akkor, amikor…

…Amikor még Hunyadi János szerette őt…

Aggódó pillantást vetett a teknőspáncél berakásos trónuson ülő szultánra.

– Kérlek, uram. Felelj nekem…

Murád fáradtan sóhajtott. Sokat öregedett az elmúlt hetekben.

– Mit akarsz tudni, gyötrelmeim csillapítója?

– Igaz a hír? Valóban elhagyni készülsz a várost?

A szultán elfordította tekintetét.

– Amint tehetem, átadom a trónt Mohamednek.

– Kérlek, csak azt ne, uram!

– Nem épp te voltál az, aki mindig Mohamed pártját fogtad Aleaddin Ali ellenében? Elfelejtetted talán? Te karoltad fel, te támogattad, te biztattad őt mindenben!

Mara elvörösödött, földig hajolt a szultán előtt.

– Beszélhetek őszintén, nagyuram?

Murád lehajolt a trónusról, és átkarolta a biridzsi kádint.

– Te vagy az egyetlen, Mara, akitől el is várom, hogy őszintén beszéljen velem. Itt mindenki más hazudik…

– Akkor könyörgöm, ne vonulj még vissza! Ne add át a hatalmat Mohamednek! Nem alkalmas az uralkodásra! A szíve…

– A szíve sötét és üres. Tudom…

A lány döbbenten bámult a szultán arcába.

– Tudod?

– Minél hamarabb teljesíteni akarom a kötelességemet, és minden terhet, minden felelősséget átadok Mohamednek. Lesznek, akik segítik majd. Sokan alig várják, hogy új ember kerüljön a trónra. Új hatalom épül új hívekkel… De hiszen így van ez rendjén.

– De miért? Miért hátrálsz meg, uram?

– Emlékszel, amikor Gelibolu árnyas citrusai alatt beszélgettünk? Egy hitetlen királyról tettél említést ott nekem, aki egy napon felkelt a trónról, maga mögött hagyta az uralkodás nyűgeit s terheit, majd kedves fái alá telepedett, hogy reggeltől estig a madarak énekét hallgassa…

– Emlékszem, uram. Ennek a királynak fia ma a magyarok és lengyelek ifjú uralkodója…

– Mostanában sokat olvasom újra és újra a Korán szúráit. Megnyugtatják a lelkemet. Teljességet, békét és harmóniát adnak a szent könyv szavai. S minél többször olvasom a Koránt, annál kevésbé vagyok biztos benne, hogy Allah valójában azt akarja, hogy tűzzel és vassal terjesszük igéit a hitetlenek között…

Mara csodálkozva két kezébe fogta a szultán arcát, és mélyen a férfi szemébe nézett.

– Ugyanezt szajkózza egy perzsa dervis is Edirne utcáin! Veszedelmes szavak ezek!

– Ha kezeim közé kapnám azt a dervist, keserves kínhalál várna rá. De neked kimondhatom, ami a lelkemet nyomja, Mara. A napjaim azzal telnek, hogy újabb és újabb háborúkról döntök. Háborúkról, halálról, gyilkosságokról. Országokat, népeket kell eltaposnom, mert ezt várják tőlem. Hadjáratok keleten, nyugaton, északon és délen… Csakhogy én nem erre vágyom. A próféta szavaira áhítozom, a te szerelmedre, a madarak énekére. Olyan nagy bűn ez?

Mara ebben a pillanatban megértette, hogy mindennek vége. De az arcizma sem rándult. Szíve minden szeretetével magához húzta Murádot, és azt súgta a fülébe:

– Bárhová követlek, uram! Bárhová!

A szultán lehunyta a szemét.

– Még kemény küzdelem vár ránk. A birodalom végveszélyben van. Csak a te segítségeddel menthetem meg. Menj! Írd meg azokat a leveleket!

Mara a kijáratig hátrált. A kishlar agasi továbbra is kifelé bámult az ablakon, arcán unott, szinte álmatag kifejezéssel. Valahogy nem tetszett ez az unott arckifejezés Marának, mint ahogy nem tetszett a főeunuch mindennek ellentmondó feszes testtartása sem. Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy visszalép a szultánhoz, és felhívja a figyelmét a kishlar agasi gyanús viselkedésére, de aztán csak legyintett magában. Murádnak kisebb gondja is nagyobb ennél…

Visszatérve odájába, Mara azonnal munkához látott. Ott gubbasztott az ébenfa berakású asztalkája mellett, és kitartóan körmölte a béke fejében felajánlott ellentételezés pontjait az atyjának és húgának szánt levelekben. Persze utóbbi nem kimondottan Katalinnak szólt, sokkal inkább a férjének, Cillei Ulriknak.

Miközben a Murád által felsorolt tételeket jegyezte a pergamenre, Mara szíve mind hevesebben kezdett dobogni. Nem csak a birodalom sorsa, de néhai hazájának, Szerbiának a sorsa is múlhat azon, sikerül-e megőrizniük a békét a magyarok és a törökök között.

Az ablakon át a Marica felől hűvös szellőt sodort a szél a terembe. Az oszlopok közé kifeszített illatos selymek meglebbentek.

Mara felpillantott.

Odakünn lenyugodni készült a nap.

Ideje megfürödni, mielőtt magányos vacsoráját felszolgálják, és leszáll a még magányosabb, hideg éjszaka.

Mara Brankovics egy utolsó pillantást vetett a pergamenekre, aztán feltápászkodott a selyemvánkosról.

3.

A fürdő zömök, zöld kupolás épülete a lakosztályából nyíló kerti ösvény végén állt, dús rózsabokroktól övezve. Odabent három núbiai gedicsli17 már átforrósította a köveket, éppen olyan hőfokúra, ahogy Mara szerette.

Ahogy belépett a fehér márvány oszlopsor között a camekanba,18 a szolgálólányok a földig hajoltak előtte, és vetkőztetni kezdték anélkül, hogy felpillantottak volna rá. Mara fáradt volt, szeme égett az egész napos megerőltetéstől, dereka sajgott az asztal melletti kuporgástól.

Miközben mezítelenre vetkőztették, a birindzsi kádin pillantása a falat díszítő velencei tükörre tévedt.

A látványtól végképp elszontyolodott.

Bár a gomolygó gőz jótékonyan fedni próbálta a részleteket, így is éppen eléggé nyilvánvaló volt, hogy alakja már korántsem oly kívánatos és üde, mint rég. Keblei megereszkedtek, s bőre sem tűnt már oly feszesnek, mint másfél évtizede, amikor a szultáni hárembe került. Vonzó jelenségnek számított még, kétségtelenül, bárhol kellő feltűnést keltett volna parázsló tekintetével és hosszú, ápolt hajával, de már nem vehette fel a versenyt a dús keblű rabszolganőkkel, akik folyamatosan érkeztek a szultán háremébe.

– Készüljetek! A kagylóhéjakat és a kenőcsöket!19

Mara bosszúsan belépett soğukluk20 zöldalmaszín csempékkel díszített fülkéjébe, de ezúttal nem várta meg, hogy a teste áthevüljön a gőztől. Átviharzott az elefántcsont keretes ajtón, és belevetette magát az égszínkék medencébe. A fürdőterem jóval kisebb volt, mint az odája, mégis ez bizonyult a legtágasabb hararának21 az egész Muradye-épületegyüttesben.

Itt egymaga lehetett: ide a szultánon és rajta kívül senki sem tehette be a lábát. Rég nem érezte ilyen nagy szükségét az egyedüllétnek, mint most.

Miközben alámerült a forró vízben, arra gondolt, hogy a leveleket már holnap reggel elküldheti Hrisztosz atyával. Három héten belül atyja is, húga is kézhez kapja az üzeneteket, és mire beköszönt a nyár, kiderülhet, hogy erőfeszítéseik sikerrel jártak-e.

Mara hatun lehunyta szemét, és élvezte a víz simogatását. Csönd vette körül, odakünn, a camekanban a rabszolganők suttogva beszélgettek valami érthetetlen, idegen nyelven.

Aztán hirtelen…

Kétségbeesett sikoly harsant. Ütés csattant, valaki a falnak zuhant.

Mara összerándult a vízben.

Ki mer betörni ide? A belső szentélybe, az enderun legvédettebb részébe?

Kiáltás.

Léptek csattogása a hófehér márványon.

Mara hatun a medence széle felé úszott, hogy kimásszon a vízből, de az érkező megelőzte. A harara elefántcsont keretes ajtaján keresztül Mohamed Hán cselebi, a trónörökös lépett a fürdőbe.

Mara döbbenten bámult rá.

– Mit merészelsz?

A veliaht elvigyorodott, és csípőre tett kézzel megállt a víz szélén.

– Megírtad a leveleket?

– Azt kérdeztem, hogy merészelsz betörni ide?

– Itt én kérdezek. Azt hiszed, tűrni fogom, hogy a hátam mögött ellenem fordítsd az apámat?

A hatun szíve a torkában dobogott, próbálta eltakarni mezítelen testét. Mohamed összeszűkült tekintettel méregette a gőz páráján át.

– Mássz ki!

– A szultán ágyasa vagyok! Allah nevére, mi ütött beléd? Elfelejtetted, hogy mindent nekem köszönhetsz, amit csak elértél?

– Te felejtetted el, kivel beszélsz! A trónörökös vagyok! Az Oszmán Birodalom eljövendő uralkodója! Mássz ki!

Miközben remegő kézzel felkapaszkodott a medence kávájára, Mara arra gondolt, vajon ha jó hangosan kiáltana, a hárem testőrei meghallanák-e? S ha meghallanák, idesereglenének-e, hogy a segítségére legyenek – a trónörökös ellenében?

– Mutasd meg a leveleket!

– Neked elment az eszed! – A biridzsi kádin szeme dühödten felszikrázott. Még mindig magasabb volt Mohamednél, s ahogy kiegyenesedett a fiú előtt, egy pillanatra visszanyerte önuralmát. Csupán egy kamasz! Szinte még gyerek…

– Nem mondom még egyszer! – Mohamed leplezetlen érdeklődéssel újra végigmérte a nő mezítelen testét. – Látni akarom a leveleket, amiket az apádnak és a húgodnak írtál!

– Semmi közöd azokhoz a levelekhez! És ha nem távozol azonnal, segítségért kiáltok!

– Eszed ágában sincs kiáltani! Amúgy pedig senki nem jönne ide!

– A szultán ágyasa vagyok!

– A szultán egy aszott öregember! Egy agyalágyult, beteges dervis, aki legszívesebben reggeltől estig a Koránt bújná… Nem hiszem, hogy mostanában meghágott volna!

– Hogy beszélhetsz így róla?

– A szultán gyenge! Én erős vagyok!

Mara egy pillanatra arról is megfeledkezett, hogy mezítelen: közelebb lépett. Megdöbbentette a fiúból áradó gyűlölködő fájdalom.

– Hát ennyire sért, hogy nem szeret? Tudhattam volna… Én… én próbáltam pótolni édesanyádat, és hidd el, sajnálom, ha nem voltam rá képes. De amit most teszel, annak semmi értelme, hidd el…

Mohamed arcán megvetés suhant át.

– Elég a locsogásból, szajha!

Meglendült a karja – az ütés váratlanul érte a hatunt, és már képtelen volt megkapaszkodni – elvágódott a márványpadlón.

– Árnyas citrusok alatt a madarak énekét hallgatni? A Koránt tanulmányozni napestig? A szultán elméjét mérgezed! Ez árulás a birodalom érdekei ellen!

Mara Brankovics érezte, hogy orrából dől a vér: a fehér márványlapok illesztékeiben máris vörös foltokban gyűlt. Megpróbált feltápászkodni, de elcsúszott és visszahanyatlott a padlóra.

Egy árny nehezedett fölé, s a következő pillanatban a hatun szájára egy izzadt tenyér tapadt.

– Hallgass! Ne merj kiáltani, mocskos szerb szuka!

Mara alábecsülte a sehzáde22 erejét. Megpróbálta lerúgni magáról, de meg sem tudott moccanni Mohamed izmos szorításában. Ide-oda ficánkolt, háta, karja iszamós lett a vértől, de amikor a fiú átvetette rajta lábát, és a gyomrába térdelt, már levegőt sem kapott.

Halálra váltan próbált arrébb kúszni.

– Azt fogod tenni, amit parancsolok!

Mohamed dulakodás közben nagy nehezen kiszabadította nemi szervét, és Mara lábait felrántva, szinte a bordáihoz nyomva egyetlen durva mozdulattal beléhatolt.

A hatun felsikoltott, de a szájára tapasztott tenyér elnyelte vinnyogását.

– Ha azt akarod, hogy a nyomorult fivéreid valaha is élve hazajussanak, azt teszed, amit parancsolok!

Mara orrából még mindig ömlött a vér, arcán elkenődve keveredett a könnyeivel. Már nem ellenkezett, hiába is tette volna. Mohamed sokkal erősebb volt nála, és mindkét kezével a nő lábait széttárva, meglepő vehemenciával döfködte szeméremtestét. Minden mozdulatára égő fájdalom mart a hatun hüvelyébe, olyan kínt okozva, amit még soha nem érzett.

Összeszorította a fogát, és csak arra összpontosított, hogy a torkába tóduló vére és gyomrának savas tartalma ne fojtsa meg. Minden erejét összeszedve próbált oldalra fordulni, de Mohamed belemarkolt a hajába, és hátrafeszítette a fejét.

– Nézz a szemembe!

Egy újabb, erőteljes döfés, és Mara hörögve fuldokolni kezdett.

– Nézz a szemembe!

Nem tehetett mást, kénytelen volt engedelmeskedni. Lábait oly dühödt erővel feszítette szét a sehzáde, hogy szinte hallani vélte csontjai ropogását.

– Az enyém vagy! Ahogy itt minden az enyém! Az enyém! Vége a nyomorúságos időknek! Vége a megalázkodásnak! Mostantól minden másképp lesz!

Néhány szívdobbanással később Mohamed hörögve beleélvezett a nő testébe.

– Az enyém vagy! Csak az enyém!

Csönd lett.

Aztán a veliaht lekászálódott Maráról, és elégedetten kinyújtóztatta tagjait.

– Ezentúl, ahányszor csak idejövök, a kedvemre teszel! Ha fontos számodra a magad és a herélt fivéreid élete, zokszó nélkül engedelmeskedsz. Nem kérdezel semmit, csak engedelmeskedsz. Tudni akarok mindenről, ami apám környezetében történik. Tudni akarok arról is, amit gondol, arról is, amit még nem gondol, de gondolni fog! Mindent elmondasz nekem! Mindent! Érted?

Mara Brankovics lábait maga alá húzva zokogott a véres márványon.

– Miért…?

Mohamed a medence szélén lemosta nemi szervét, aztán gondosan megigazította zilált öltözékét.

– Mit miért?

– Miért tetted ezt velem?

– Mert ellenem voltál…

– Mindig melletted voltam… Mohamed… – zokogta a hatun. – Mindig… A fiamként szerettelek…

– Nincs szükségem a nyomorult szeretetedre! Különben ki kell, hogy javítsalak: soha nem szerettél engem, inkább csak sajnáltál… A szánalomból pedig egy életre elegem van.

Marának sikerült felkönyökölnie. Úgy érezte, széttépték.

– Mindenki ellened fordul majd… Meglátod…

Mohamed odalépett hozzá, és szórakozottan beletúrt a nő hajába.

– Mindenki a győztes mellé áll, te kis szajha. Nem jöttél még rá?

– Gyűlölni fognak…

– Na és? Már most is gyűlölnek. Attól a naptól fogva gyűlölnek, amióta anyám világra hozott ebben az átkozott palotában…

Mara minden ízében remegett. Képtelennek érezte magát, hogy felkeljen, ám Mohamed megragadta a karját, és kíméletlenül talpra rángatta.

– Most pedig megmutatod nekem a leveleket!

A biridzsi kádin engedelmesen bólintott.

– Ha engedelmeskedem… megkíméled a fivéreim életét?

– Megkímélem. És a te életedet is. Mi több, megígérem neked, hogy apám halála után visszatérhetsz a hazádba…

Mara döbbenten nézett az ifjú hercegre.

– Hazatérhetek?

– Mit képzeltél? Hogy megtartalak szeretőnek? Ahhoz túl vén vagy…

– Mindent megteszek, amit parancsolsz. Ígérem…

Mohamed lebiggyesztett ajakkal végigmérte, aztán nagyot taszított rajta. Kifelé menet a nő látta, hogy a camekan csempéin vérfoltok vereslenek. A kijáratnál Mohamed személyes testőrei posztoltak, és a núbiai gedicsliknek nyoma sem volt sehol.

Mara tudta jól, hogy soha nem látja őket viszont.

1 1444. tavasza

2 Bosztandzsi: testőr; odzsak: janicsár katonai egység.

3 Veliaht: trónörökös.

4 Dzsemáat: janicsár katonai alapegység.

5 Aferim: jól van (török).

6 Diváni hümajun: szultáni tanács.

7 Stipan Tomaševic.

8 Leş: albánul Lezhë, Lezha, olaszul: Alessio.

9 Kara Dağ: Montenegró.

10 Dar ul Dzsihad: Nándorfehérvár, a mai Belgrád török neve.

11 Murád parancsára pontosan így tettek alattvalói: évekkel később földi porhüvelyét Aleaddin Ali maradványai mellett helyezték el.

12 Biridzsi kádin: a szultán első felesége, kedvenc ágyasa.

13 Oda: ebben az értelemben a háremnők szállása, szobája.

14 Kishlar agasi: a hárem fekete (szerecsen) eunuchjainak főnöke.

15 Karije: a hárem kiválasztottja, a szultán számára együtthálásra kijelölt új ágyas.

16 Ikbal: hivatalos szultáni ágyas.

17 Gedicsli: néger rabszolganő a háremben.

18 Camekan: a hagyományos, török fürdő öltözőként funkcionáló része.

19 A török kultúrában a szőrtelenítés a tisztaság egyik fontos területe volt. A szultáni háremben oltatlan mészből és arzénos triszulfátból álló kenőccsel, úgynevezett nurával kenték be a szőrtelenítendő testfelületet, majd éles kagylóhéjjal húzták le.

20 Soğukluk: az öltöző és a forró vizes medence közötti melegedőszoba, fülke.

21 Harara: forró vizes medencés helyiség a török fürdőben.

22 Sehzáde: szultáni herceg.