A fordítás alapját képező kiadás:

Isaac Asimov

Azazel

Bantam Books, 1991

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Bagi Gábor, Damokos Katalin, Füssi-Nagy Géza, Joó Attila, Mohácsi Enikő, Németh Attila, Sarkadi Zsuzsanna, Sohár Anikó, Szente Mihály, Tamás Dénes

Szerkesztette:

Vas Annamária

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

ISBN 978 615 5158 97 1

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1988 by Nightfall Inc.

© Hungarian translation 2014, Bagi Gábor, Damokos Katalin, Füssi-Nagy Géza jogutódja, Joó Attila, Mohácsi Enikő, Németh Attila, Sarkadi Zsuzsanna, Sohár Anikó, Szente Mihály, Tamás Dénes

© Hungarian edition 2014, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Bevezető

MÉG 1980-ban egy Eric Protter nevű úriember megkért, hogy írjak kriminovellákat havi rendszerességgel az általa szerkesztett magazinba. Beleegyeztem, mert általában nehezemre esik nemet mondani kedves embereknek (és az összes szerkesztő, akivel életemben találkoztam, kedves ember volt).

Az első történetem egy amolyan fantasy-krimi volt, a főszerepben egy körülbelül két centiméteres, aprócska démonnal. A „Getting Even” címet adtam neki, Eric Protter pedig elfogadta, és leközölte. A narrátor egy Griswold nevű férfi, és még három úr szerepel a novellában (köztük egy egyes szám első személyű figurával, aki én magam lennék, bár név nélkül), közönség gyanánt. Négyükről azt írtam, hogy minden héten összegyűlnek a Union Clubban, és úgy gondoltam, sorozatot kerekítek az ötletből, a főszerepben Griswolddal és a klubbal.

Amikor azonban megpróbáltam írni egy második történetet is a „Getting Even” kis démonával (az új novella az „Énekhang egyetlen estére” címet kapta), Eric azt mondta: nem. Kiderült, hogy míg egy csipetnyi fantasztikummal semmi gond nincs, azért szokást nem szívesen csinálna belőle.

Így aztán félretettem az „Énekhang egyetlen estére” történetét, és írni kezdtem egy krimisorozatot mindenféle fantasztikus elem nélkül. Harminc ezek közül (Eric ragaszkodott a 2000–2200 szavas hosszúsághoz) végül kötetbe gyűjtve is megjelent The Union Club Mysteries (Doubleday, 1983) címmel. Ebbe a könyvbe nem vettem bele a „Getting Even”-t, hiszen szerepelt benne az a bizonyos kis démon, és ezért nem passzolt a többi novellához.

Mindeközben egyre az „Énekhang egyetlen estére” járt az eszemben. Gyűlölöm a pazarlást, és nem állhatom, hogy ne jelenjen meg, ha valamit írok, amennyiben bármit is tehetek a helyzet orvoslása érdekében. Ezért aztán megkerestem Ericet, és azt mondtam neki: „Ott az a novella, amit visszautasítottál, az »Énekhang egyetlen estére«… kiadathatnám máshol?”

„Természetesen – felelte –, amennyiben megváltoztatod a szereplők nevét. A Griswoldról meg a hallgatóságáról szóló történeteket kizárólag a saját magazinomban szeretném látni.”

Hát így történt. Megváltoztattam Griswold nevét George-ra, a hallgatóságból pedig egyetlen alakot tartottam meg: az egyes szám első személyű narrátort, saját magamat. Ezek után eladtam az „Énekhang egyetlen estére” című írásomat a Magazine of Fantasy and Science Fictionnek (F&SF). Majd írtam egy újabb történetet a ma már csak „George és Azazel” címen emlegetett sorozatba, amiből Azazel a démon neve. Ezt, „A mosoly, amely elveszejt”-et szintén az F&SF-nek adtam el.

Csakhogy van egy saját SF-magazinom is, az Isaac Asimov’s Science Fiction Magazine (IASFM), és Shawna McCarthy, az akkori szerkesztőm nemtetszését fejezte ki, amiért az F&SF-ben publikálom a novelláimat.

Erre én azt mondtam: „De Shawna, ezek a George és Azazel-történetek fantasyk, az IASFM pedig csupán science fictiont közöl.”

„Hát akkor változtasd át a kis démont meg a mágiát egy kis földönkívülivé meg a fejlett technológiájává, és add el a novellákat nekem!” – felelte ő.

Így tettem hát, és mivel továbbra is érdekelt George és Azazel, tovább írtam a történeteket róluk, míg össze nem gyűlt az a tizennyolc, amelyet a jelen gyűjteménybe összerendeztem. (Azért csak tizennyolcat, mert Eric rövidségi megszorításai nélkül kétszer olyan bő lére ereszthettem őket, mint a Griswoldokat.)

Ám ebbe a kötetbe sem vettem bele a „Getting Even”-t, mert nem ugyanazt a hangulatot hozta, mint a későbbi elbeszélések. Miután két különböző sorozat is megszületett belőle, az eredetsztorinak az a szomorú sors jutott, hogy két szék közt a pad alá esett, hiszen egyik leszármazottjához sem passzolt eléggé. (Azért nem kell sajnálni, antológiában megjelent már, és a jövőben talán más formában is napvilágot lát.)

Van néhány dolog, amit szeretnék leszögezni a következő novellákkal kapcsolatban; dolgok, amelyeket nyilván ön is észrevesz majd, de szeretem jártatni a számat.

1) Mint már említettem, kihagytam ebből a gyűjteményből az első elbeszélést, amelyet a kis démonról írtam, mert egyszerűen nem illett bele. Gyönyörű szerkesztőm, Jennifer Brehl viszont ragaszkodott hozzá, hogy készüljön egy eredettörténet, mely elmeséli, hogyan találkoztam először George-dzsal, és a kis démon hogyan lépett be az ő életébe. Mivel Jenniferrel – noha a kedvesség élő szobra – nem kívánatos packázni, ha kis kezét ökölbe szorítja, megírtam „A két centiméteres démon”-t az igényeinek megfelelően, és első helyen bele is került a kötetbe. Továbbá Jennifer úgy döntött, Azazel határozottan démon lesz, nem pedig földönkívüli; visszatértünk a fantasy területére. (Az Azazel vagy Azázél máskülönben bibliai név, a Szentírás szakértői rendszerint egy démonnak tulajdonítják, bár a helyzet ennél némiképp bonyolultabb.)

2) George a történetekben amolyan naplopónak tűnik, és én általában gyűlölöm a naplopókat – de őt egyszerűen imádom. Remélem, ön is megkedveli. Az egyes szám első személyű mesélőt (aki valójában nem más, mint Isaac Asimov) George gyakran megsérti, sőt, időnként egy-két dollárt is kicsal tőle, de én nem bánom. Mint azt az első novella végén elmagyarázom, a történetek megérik: sokkal többet keresek velük, mint amennyit ő elkunyerál – különösen, hogy adakozásom merőben képzeletbeli.

3) Kérem, tartsa észben, hogy ezek a novellák humoros, szatirikus hangvételűek, ezért ha stílusukat kissé túlírtnak és „nem asimovinak” találja, a dolog szándékos volt. Vegye ezt figyelmeztetésnek! Ne vásárolja meg úgy a könyvet, hogy valami másra számít, mert akkor csak bosszúságot okoz magának. Mellesleg pedig, ha helyenként P. G. Wodehouse hatása érződik a szövegen, higgye el, az sem a véletlen műve.

A két centiméteres démon

GEORGE-DZSAL egy irodalmi rendezvényen ismerkedtem össze sok évvel ezelőtt, és már akkor mély nyomot hagyott bennem a kerek, középkorú arcán ülő különös, ártatlan és őszinte kifejezés. Ő az a fajta ember lehet, döntöttem el egyből, akire nyugodtan rábízhatjuk a tárcánkat, míg úszni megyünk.

Fölismert engem a könyveim hátsó borítóját díszítő fényképekről, boldogan üdvözölt, és közölte, mennyire imádja a novelláimat és regényeimet. Ez természetesen kedvező színben tüntette fel előttem intelligenciáját és ízlését.

Szívélyesen kezet ráztunk, aztán így folytatta:

– A nevem George Bitternut.

– Bitternut – ismételtem, hogy rögzítsem az agyamban. – Nem mindennapi név.

– Dán eredetű – felelte –, és nagyon arisztokratikus. Családfámat Kanutig tudom visszavezetni, ismertebb nevén II. Knut dán királyig, aki a 11. század elején meghódította Angliát, sőt, még német területen is szerzett birtokokat. Vérvonalunk az ő fiával indult, aki, mondanom sem kell, a lepedő rossz oldalán jött a világra.

– Mondania sem kell – mormoltam, bár nem értettem, miért kellene természetesnek venni egy ilyen közlést.

– Apja után a Knut nevet kapta – folytatta George –, és amikor megmutatták a királynak, ő dán királyi felsége azt mondta: „Mindenre, ami szent, hát ez lenne az én trónörökösöm?”

„Nem egészen – felelte a kis Knutot ringató udvaronc –, mert hát törvénytelen a lelkem, lévén anyja az a mosónő, akivel ön…”

„Ah – mondta a király –, donnerwetter!” És a gyermeket onnantól fogva Donnerwetterknutnak hívták. Majd később rövidebben Wetterknutnak. Én magam atyai ágon örököltem a nevet, csak hát a korok viszontagságai során az fokozatosan átalakult Bitternuttá.

Kék szeméből olyan hipnotikus erővel sugárzott a becsületesség, hogy története hitelességéhez kétség sem férhetett.

– Csatlakozna hozzám ebédre? – kérdeztem, kezemmel egy gazdagon díszített étterem irányába intve, amelyről lerítt, hogy nem vékony pénztárcájúaknak való.

– Nem gondolja – jegyezte meg George –, hogy az a bisztró kissé hivalkodó? Az önkiszolgáló a másik oldalon épp olyan…

– Mint a vendégem – tettem hozzá.

Mire George összeszorította a száját, és azt mondta:

– Most, hogy kedvezőbb megvilágításban látom, az a bisztró egészen otthonosnak tűnik. Igen, megfelel.

A főétel fölött szólalt meg legközelebb:

– Az ősömnek, Wetterknutnak, született egy fia, akit Svendnek nevezett el. Ez is egy közismert dán név.

– Igen, tudom – feleltem –, Knut király atyját hívták Villásszakállú Svendnek. A mai modern időkben persze mi már ezt csak Svennek mondjuk.

George a homlokát ráncolta.

– Semmi szükség rá, öregem, hogy a tudását csillogtassa előttem. Elfogadom a tényt, hogy a történelmi alapismereteket jól elsajátította.

Elszégyelltem magam.

– Ne haragudjon!

Főúri megbocsátást hintett felém kezével, újabb pohár bort rendelt, és így folytatta:

– Svend Wetterknut bolondult a fiatal nőkért, mely tulajdonságát azóta minden Bitternut örökli, és hozzáteszem, nagy sikereket ért el náluk… ahogy mi mindannyian az eltelt századok során. Fennmaradt egy jól dokumentált történet róla, miszerint sok nő utólag is elismerően nyilatkozott arról, mennyire „benne volt minden Svendliben”. És igazi bűbájosnak tartották. – Szünetet tartott, majd hirtelen kibökte: – Tudja, mi az a bűbájos?

– Nem – hazudtam, nem akarván megint a tudásomat csillogtatni előtte. – Árulja el!

– A bűbájos az amolyan varázslóféle – magyarázta George, tisztán hallható megkönnyebbült sóhaj kíséretében. – Svend beleásta magát a misztikus és titkos tanokba. Akkoriban ez lehetséges volt: még nem ütötte föl a fejét a mai kor szkepticizmusa. Svend elszánta magát, hogy valamiképp rábírja a fiatal hölgyeket az általa oly kívánatosnak tartott kifinomult és engedelmes viselkedésre, s kiűzi belőlük a nyakasság és hárpiatermészet mételyét.

– Ó – mondtam, szándékom szerint rokonszenvezőn.

– E célhoz démonokra volt szüksége, ezért kifejlesztett egy módszert a megidézésükre bizonyos fűszercserjék égetése, illetve egyes félig elfeledett hatalmasságok nevének emlegetése által.

– És bevált a módszer, Mr. Bitternut?

– Kérem, szólítson George-nak! Természetesen bevált. A démonok csapatokban, rajokban dolgoztak neki, mert mint gyakran panaszkodott, akkoriban a nők öszvérhez méltóan csökönyösek voltak, ráadásul valahányszor arra hivatkozott, hogy egy király unokája, rosszindulatú megjegyzéseket tettek származása hátterére. Azonban amint egy démon elvégezte a munkáját rajtuk, a lányok-asszonyok megértették: van, amiben törvényes és törvénytelen között nincs különbség.

– Egészen bizonyos ön ennek a történetnek a hitelében, George? – kérdeztem.

– Maximálisan, mivel tavaly nyáron megtaláltam ősöm recepteskönyvét a démonok megidézésére. Egy régi angol kastélyban bukkantam rá, mely mára már romokban hever, de valamikor a családomé volt. A könyv felsorolja a szükséges cserjéket, elégetésük módját, a szertartás részleteit, a hatalmasságok nevét, a ráolvasásokat. Mindent. Óangolul írták, tudja, a régi angolszász nyelven, de mivel nyelvész vagyok, és…

Enyhe szkepticizmus uralkodott el rajtam.

– Ugye csak viccel? – kérdeztem.

Dölyfösen mért végig.

– Miből gondolja? Kuncogok talán? A könyv hiteles. Magam is kipróbáltam a receptet.

– És megidézett egy démont.

– Ahogy mondja – mutatott jelentőségteljesen zakójának mellzsebére.

– Odabent van?

George megérintette a zsebet, és már éppen bólintott volna, amikor ujjai valami fontos dologra akadhattak, vagy éppenséggel semmire, aminek ott kellett volna lenni. Bekukucskált.

– Eltűnt – mondta csalódottan. – Dematerializálódott… Meglehet, nem is hibáztatható érte. Tegnap este még velem volt, mert tudja, érdekelte ez a rendezvény. Egy szemcseppentőből megitattam whiskey-vel, és ízlett neki. Talán túlságosan is, mert egyszer csak meg akart küzdeni a bárpult mögötti kalitkában tartott kakaduval, és szörnyűséges szavakkal szidalmazni kezdte. Szerencsére elaludt, mielőtt a sértett madár visszavághatott volna. Ma reggel nem volt a legjobb formában, és azt hiszem, most hazament, bárhol legyen is az otthona, kúrálni magát.

Föllázadt bennem az értelem. Tényleg azt várja tőlem, hogy elhiggyem ezt a maszlagot?

– Azt akarja mondani, hogy egy démont hordott a mellzsebében?

– Örömmel tölt el, hogy ilyen gyorsan fölfogta a helyzetet – felelte George.

– Mekkora volt?

– Két centiméteres.

– De az kevesebb mint egy hüvelyk.

– Tökéletesen igaza van. Egy hüvelyk az kettő egész ötvennégy század centiméter.

– Úgy értem, miféle démon az, aki csak két centiméter magas…?

– Kicsike – ismerte el George –, de amint a régi mondás tartja, egy kis démon is jobb, mint a semmilyen.

– Azért ez a hangulatától függ szerintem.

– Ó, Azazel (mert így hívják) barátságos démon. Gyanítom, az otthonában mindenki lenézi, mert itt rendkívül igyekszik, hogy elkápráztasson az erejével. Az egyetlen bibi, hogy nem tehet engem gazdaggá, amit pedig barátságból már régen fölkínált volna. Azt mondja, a hatalmát kizárólag arra vehetem igénybe, hogy másokkal jót cselekedjek.

– Ugyan már, George! Ez igazán nem a pokolhoz illő filozófia.

George a szája elé kapta mutatóujját.

– Ne mondjon ilyeneket, öregem! Azazelt nagyon bántaná, ha meghallaná. Azt állítja, hogy a hazája kedves, tisztességes és rendkívül civilizált hely, uralkodójáról pedig, akit nem nevez meg, csupán Minden Az Egybennek hív, határtalan tisztelettel beszél.

– És valóban kedves dolgokat cselekszik?

– Amikor csak tud. Vegyük például a keresztlányom, Juniper Pen esetét…

– Juniper Pen?

– Igen. Látom a szemében a kíváncsiság csillogását; nyilván szívesen meghallgatná a történetet… és én el is mesélem.

* * *

Juniper Pen (kezdte George) csodálkozó szemű, másodéves egyetemista volt – ártatlan, kedves lány, akit elvarázsolt a kosárlabdacsapat, mely csupa magas, jóképű fiatalemberből állt.

A csapatnak különösen egy tagjára irányult bakfisos rajongása: egy bizonyos Leander Thomsonra. Magas, nyúlánk fiú volt; két hatalmas kezével körbeérte a kosárlabdát, és minden más kosárlabda formájú dolgot is, amiről valamiért megint csak Juniper jut eszembe. A lány kétségkívül feléje fókuszálta sikoltozását, amikor a mérkőzések alkalmával ott ült a lelátón.

Nekem is gyakran beszélt édes kis álmairól, mert mint minden fiatal nő, még azok is, akik nem az én keresztlányaim, ő is feltétel nélkül rám bízta titkait. Barátságos, ugyanakkor méltóságteljes viselkedésem valahogy ezt csalja elő mindenkiből.

– Ó, George bácsi – mondta egyszer –, ugye nincs abban semmi kivetnivaló, hogy közös jövőt képzeltem el Leanderrel? Már most úgy látom őt, mint a világ legnagyobb kosárlabdázóját, a profik legtehetségesebbikét, egy hosszú távú, nagy összegű szerződés büszke birtokosát. Úgy érzem, nem túlzottan nagy igény ez. Az élettől csupán egy kis, indákkal befutott kúriát szeretnék, egy picinyke kertet, mely addig ér, ameddig a szem ellát, egyszerű, csapatokba szervezett cselédséget, a ruháimat ábécérendbe rakva a hét minden napjára, az év minden hónapjára, és…

Kénytelen voltam félbeszakítani bájos csacsogását.

– Kicsikém – mondtam –, a tervednek van egy aprócska hibája. Leander nem valami jó kosárlabda-játékos, ezért valószínűtlen, hogy bármelyik csapat jövedelmező szerződést kínálna neki.

– Ez annyira tisztességtelen! – duzzogott. – Miért nem lehet belőle nagyon jó kosaras?

– Mert ez a világegyetem rendje. Miért nem választasz rajongásod tárgyául olyasvalakit, akinek jobban megy a játék? Vagy ha már itt tartunk, akár egy őszinte, fiatal Wall Street-i brókert, aki esetenként hozzá-hozzájut bizalmas információkhoz?

– Ami azt illeti, már gondolkodtam a dolgon, George bácsi, de én Leandert önmagáért szeretem. Időnként, amikor eszembe jut, azt kérdezem magamtól: „Vajon valóban olyan fontos a pénz?”

– Csitt, kicsikém! – intettem le döbbenten. A mai nők annyira szókimondók!

– De miért nem lehet nekem is pénzem? Hát olyan nagy kérés lenne?

És tényleg, az lett volna? Hiszen ott volt az én démonom. Parányi, persze, de hatalmas szívvel. Biztosan örömmel segítené az igaz szerelem beteljesülését, hogy boldogságot és fényt csepegtessen két lélekbe, s két szív végre egy ütemben verhessen a közös csókok és közös vagyon gondolatára.

Azazel végighallgatott, amikor a megfelelő varázsigével megidéztem… Nem, természetesen nem árulhatom el. Hát nincs önben nyoma sem az alapvető erkölcsiségnek?… Nos, mint mondtam, végighallgatott, de láthatóan hiányzott belőle az elvárható őszinte rokonszenv. Elismerem, erőszakkal rángattam át saját kontinuumunkba a lehető legrosszabbkor, miközben épp valami törökfürdőszerű élvezetnek hódolhatott, mert aprócska törölközőbe burkolózott, és vacogott. Hangja magasabbnak és visítóbbnak tűnt, mint addig bármikor. (Ami azt illeti, nem is hinném, hogy ez igazából az ő hangja. Inkább talán telepátiával kommunikál, de eredményként mégiscsak azt a sipítozó hangot hallottam, vagy legalábbis véltem hallani.)

– Mi az a kosár-labda? – kérdezte. – Egy kosár alakú labda? Mert ha igen, akkor nem tudom elképzelni.

Megpróbáltam elmagyarázni, de démon létére elég nehéz felfogású. Csak bámult rám, mintha nem kristálytiszta részletességgel taglaltam volna a játék alapvetéseit. Végül így szólt:

– Lehetséges volna megnéznem egy kosárlabda-mérkőzést?

– Hát persze – vágtam rá. – Ma este is lesz egy. Leandertől kaptam rá jegyet, te pedig elférsz a zsebemben.

– Rendben – mondta Azazel. – Akkor szólíts, amikor indulásra készen állsz! Most pedig szeretném befejezni a zymjigemet. – Ezalatt, feltételezem, a törökfürdőjét értette. S azzal eltűnt.

Be kell vallanom, nagyon idegesítőnek tartom, amikor valaki a kisszerű, jelentéktelen ügyeit az én igazán fontos terveim elébe helyezi… Erről jut eszembe, öregem, a pincér mintha az ön figyelmét igyekezne magára vonni. Ha nem tévedek, a számlát hozza. Kérem, rendezze, aztán hadd folytassam a történetem!

Szóval aznap este elmentem a kosárlabdameccsre, Azazellel a zsebemben. Folyton kidugdosta a fejét, hogy lássa a mérkőzést, és ha bárki felfigyel rá, nagyon meglepődött volna. A bőre ugyanis fénylő vörös, a homlokán két kis szarvacskával. Természetesen nagy szerencse, hogy nem bújt elő teljesen, mivel centiméter hosszú, izmos farka a legszembetűnőbb és legémelyítőbb vonása.

Én nem vagyok nagy kosárlabda-rajongó, így aztán hagytam, hadd bogozza ki Azazel egymaga a történések értelmét. Elméje, noha nem emberi, csupán démoni, mindazonáltal igen éles.

A mérkőzés után azt mondta nekem:

– Úgy tűnik, már amennyire a nagydarab, kétbalkezes és legkevésbé sem érdekes figurák folyamatos rohangászása közepette meg tudtam állapítani, a nézők érdeklődése mindig akkor hágott tetőfokára, amikor az a furcsa labda áthaladt a hálóval ellátott karikán.

– Úgy van – mondtam. – Azzal ér el a csapat kosarat.

– Ezek szerint a védenced valóságos hősévé válhatna ennek az együgyű játéknak, ha minden alkalommal betalálna a karikába?

– Pontosan.

Azazel elgondolkodva tekergette a farkát.

– Az nem lesz nehéz. Csak a reflexeit kell korrigálnom, hogy jobban ítélje meg a dobás ideális szögét, magasságát, erejét… – Tűnődve elhallgatott egy pillanatra, majd folytatta: – Lássuk csak, lejegyeztem és rögzítettem a teljes személyes koordinátahálóját a mérkőzés alatt… Igen, megoldható… Ami azt illeti, már meg is oldottam. A ti Leanderetek ezentúl gond nélkül beletalál majd a karikába.

Némi izgalommal vártam a következő mérkőzés napját. Egy szót sem szóltam a kis Junipernek, mert addig még sosem használtam fel Azazel démoni erőit, így nem tudhattam biztosan, mennyire érnek majd föl tettei a szavaihoz. Különben pedig meglepetést akartam szerezni neki. (Mint végül kiderült, nagyon is meglepődött, hozzám hasonlóan.)

Azután elérkezett a mérkőzés napja, és világossá vált, ez lesz a szezon meccse. Helyi egyetemünk, a Nerdsville Tech, melynek kosárcsapatát Leander is erősítette (szerény képességeihez mérten), az Al Capone Főiskola és Javítóintézet hórihorgas izompacsirtái ellen lépett pályára, és a harc epikusnak ígérkezett.

De hogy mennyire epikus lesz, azt senki nem sejthette. A Capone Ötös rögtön vezetést szerzett, én azonban le nem vettem a szemem Leanderről. Úgy tűnt, nehezére esik eldönteni, mit tegyen, és eleinte a keze folyton elvétette a pattogó labdát. Arra gondoltam, biztosan annyira módosultak a reflexei, hogy egyáltalán nem képes uralkodni az izmain.

Egy idő után azonban mintha kezdett volna hozzászokni új testéhez. Megragadta a labdát, és az mintha azonnal ki is csúszott volna a kezéből – de hogyan! Magasan fölívelt a levegőbe, majd lezúgott, át a gyűrű közepén.

Vad ujjongás rázta meg a lelátót, miközben Leander elgondolkozva bámulta a palánkot, mintha próbálná megemészteni a történteket.

Bármi történt is, megtörtént újra – és újra. Amint Leander hozzáért a labdához, az a magasba ívelt. És amint a magasba ívelt, bele is hullott a kosárba. De olyan hirtelen, hogy senki nem látta őt se célozni, se semmilyen erőt kifejteni. A nézősereg szakértelemnek könyvelte el mindezt, és egyre hisztérikusabban tombolt.

Aztán persze bekövetkezett az elkerülhetetlen, és a játék totális káoszba torkollott. A lelátóról füttyök harsantak; a Capone Javítósoknak drukkoló sebhelyes, törött orrú szurkolók heves vérmérsékletű, lekicsinylő megjegyzéseket tettek az ellenfélre, amelyek nyomában itt is, ott is ökölharcok törtek ki a közönség soraiban.

Mert tudja, csak azt nem mondtam el Azazelnek – tévesen magától értetődőnek vélvén –, hogy a két kosár a pályán nem egyenértékű: egyik a házigazdáké, a másik a vendégeké, és mindegyik csapat a másikét veszi célba. A labda az élettelen tárgyak sajnálatos tudatlanságával mindig a közelebbi felé ívelt, valahányszor útnak indult Leander kezéből. Ennek eredményeként időről időre a rossz kosárban kötött ki.

Leander ragaszkodott ehhez az érthetetlen szokáshoz, még a nerdsville-i csapat edzőjének, Claws („Tata”) McFangnek barátságos dorgálásai ellenére is, amelyeket a szakember diszkréten habzó ajkai közül süvöltött kétbalkezes játékosa felé. Tata McFang szomorú sóhaj kíséretében letisztította fogait, és lehozta Leandert a pályáról, majd nyíltan elsírta magát, amikor lefejtették ujjait a fiatalember torkáról, hogy az elvonulhasson az öltözőbe.

Barátom, ez a Leander teljesen kifordult magából. Először természetesen arra gondoltam, az alkoholban keres majd vigaszt, és komor, búsongó borissza lesz belőle. Azt meg is értettem volna. Csakhogy ő még mélyebbre süllyedt. A tanulmányaiba menekült.

Hallgatótársai megvető, sőt néha szánakozó pillantásainak kereszttüzében óráról órára slattyogott, arcát könyvekbe temette, és alászállt egy ösztöndíj nyirkos kazamatáiba.

Mindezek ellenére azonban Juniper kitartott mellette. „Szüksége van rám” – mondogatta, és szemét elfelhősítették a kiontatlan könnyek. Mindent föláldozva végül a diplomaosztó után hozzáment feleségül. És akkor is ragaszkodott Leanderhez, amikor az minden addiginál mélyebbre süllyedve megbélyegeztette magát egy fizika PhD-fokozattal.

Ő és Juniper most egy kis társasházi lakásban laknak valahol az északnyugati városrészben. Leander fizikát tanít, és a kozmogónia területén végez kutatásokat, amennyire tudom. A fiú keresete évi hatvanezer dollár, és a nevét csak döbbenten suttogva ejti ki bárki, aki ismerte őt tiszteletre méltó sportoló korából, hiszen mára nyomorult Nobel-díj-várományos lett belőle.

Juniper sosem panaszkodik, hűséges bukott bálványához. Se szóval, se tettel nem fejez ki megbánást, de öreg keresztapját nem verheti át. Nagyon is jól tudom, hogy alkalmanként vágyakozva gondol az indákkal befuttatott kúriára, amit mindörökre elvesztett, meg kis, álombéli birtokának a láthatárig hullámzó, zöld dombjaira.

* * *

– Hát ennyi a történet – mondta George, miközben besöpörte a pincér által hozott visszajárót, és lemásolta a számla adatait (gondolom, hogy később levonhassa az adóalapjából). – Az ön helyében – tette még hozzá – bőséges borravalót adnék.

Kábult állapotomban megfogadtam a tanácsát, mire George rám villantotta mosolyát, és elsétált. Nem igazán érdekelt a visszajáró elvesztése. Úgy éreztem, hogy míg George csak egy ebédet kapott, én egy remek történetet, melyet sajátomként mesélhetek tovább, és így ennek az éttermi számlának a sokszorosát kereshetem meg vele.

Sőt, úgy döntöttem, máskor is együtt ebédelek vagy vacsorázom George Bitternuttal.

Énekhang egyetlen estére

TÖRTÉNETESEN van egy barátom, aki olykor célozgat arra, hogy démonokat tud előszólítani a végtelen mélyből.

Vagy legalábbis egy démont – egy aprócskát, szigorúan korlátozott hatóerővel. Néha mesél erről, de csak azután, hogy benyakalta a negyedik szódás whiskyjét is. Kényes egyensúlyi helyzet ez: háromnál még semmit sem tud a démonról (a természetfölötti fajtáról), az ötödik után pedig elalszik.

Aznap este úgy véltem, elérte az eszményi állapotot, ezért rákérdeztem:

– George, emlékszel a démonodra?

– He? – hörrent fel George a palackra pillantva, mintha azt hinné, onnan kell kiszabadítania.

– Semmi köze a palackhoz – folytattam. – Az a kicsi, nagyjából kétcentis démon, akiről egyszer azt mesélted, hogy sikerült előszólítanod a létezés valami másik síkjáról. Tudod, az, amelyiknek érzékfölötti ereje van.

– Á! – felelte George. – Azazel. Természetesen nem ez a valódi neve. Gondolom, azt ki sem tudnám ejteni, de mindig így szólítom. Persze hogy emlékszem rá.

– Gyakran látod?

– Nem. Az veszélyes. Túlságosan veszélyes. Mindig nagy a kísértés, hogy az ember eljátszadozzon a hatalmával. De én elővigyázatos vagyok, átkozottul elővigyázatos. Mint tudod, fölöttébb emelkedett erkölcsi elveim vannak. Ezért is éreztem egyszer azt, hogy segítenem kell egy barátomon. Hogy az mekkora bajt okozott! Szörnyű! Gondolni sem szeretek rá.

– Mi történt?

– Gondolom, jobb, ha feltárom előtted, mint ha a szívemet nyomja – jelentette ki tűnődve George. – Az ilyesmi meg is mérgezhet belülről…

* * *

Akkor még sokkal fiatalabb voltam, és abban a korban a nők fontos szerepet töltenek be egy férfiember életében. Így visszatekintve már butaságnak tűnik, de határozottan emlékszem, hogy akkoriban azt hittem, nagyon is számít, melyiküket választom.

Valójában az ember benyúl a zsákba, és akármelyiket húzza ki belőle, nagyjából ugyanazt kapja, ám akkoriban… volt egy barátom, Mortenson, Andrew Mortenson. Azt hiszem, nem ismered. Az utóbbi években én sem sűrűn találkoztam vele.

A lényeg az, hogy teljesen belehabarodott egy nőbe, egy bizonyosba. Aki egy angyal, mondta. Élni sem tudna nélküle. Ez a nő páratlan az egész univerzumban, és nélküle a világ kenőzsírba mártott omlós szalonnapörc. Tudod, hogy szoktak a szerelmesek áradozni.

Az volt a gond, hogy a nő végül kidobta őt, és ezt különösen kegyetlen módon tette, a barátom önbecsülésének teljes sárba tiprásával. Teljességgel megalázta, ott a szeme láttára összeállt egy másik pasassal, majd ujjával csettintett a barátom orra előtt, és szívtelenül kikacagta a könnyeit.

Persze, nem szó szerint értem. Csak megpróbálom továbbadni azt a benyomást, amit a barátom beszámolója keltett bennem. Itt ült és ivott velem, pont ebben a szobában. A szívem szakadt meg érte, s azt mondtam:

– Sajnálom, Mortenson, de nem szabad annyira a lelkedre venni a dolgot. Amikor majd megállsz, hogy világosan végiggondold, belátod, hogy ő is csak egy nő. Ha kinézel az utcára, rengeteg ilyen mászkál mindenfelé.

Ő keserűen azt válaszolta:

– Mostantól nők nélkül élem az életemet, öregem… leszámítva persze a feleségemet, akit olykor-olykor nem kerülhetek el. Csak hát szeretnék valamit tenni viszonzásul ezzel a némberrel.

– A feleségeddel? – tudakoltam.

– Nem, dehogy; miért akarnék bármit is tenni a feleségemmel? Arról beszélek, hogy szeretnék valamit csinálni ezzel a némberrel, aki olyan szívtelenül elhajított.

– Mint például?

– A fene se tudja – felelte.

– Talán segíthetek – mondtam, mert még mindig vérzett érte a szívem. – Igénybe vehetek egy egészen szokatlan erőkkel bíró démont. Na persze, kicsi démon… –  A mutató- és hüvelyujjamat nem egész három centire tartottam egymástól, hogy barátom egész biztosan értse – aki korántsem tehet meg mindent.

Beszámoltam neki Azazelről, és ő persze hitt nekem. Gyakran megfigyeltem, hogy meggyőzően tudok történeteket mesélni. Na mármost, öregem, amikor te mondasz el egyet, a teremre ereszkedő hitetlenkedés érzése elég sűrű ahhoz, hogy láncfűrésszel lehessen szeletelni – de velem ez nincs így.

Nincs ahhoz fogható, ha az ember a becsületesség hírében áll, és nyílt őszinteséget sugároz magából.

Barátom szeme felcsillant, miközben előadtam a történetet. Azt kérdezte, el lehetne-e intézni, hogy adhasson valamit a nőnek, amit én kérek a démontól.

– Hát persze, öregem, ha szalonképes, miért ne? Remélem, semmi olyasmit nem forgatsz a fejedben, hogy ezentúl büdös legyen őnagysága, vagy varangyok hulljanak a szájából, ha megszólal…

– Hát persze hogy nem! – borzadt el. – Minek nézel engem? Jó, megszakításokkal, de két boldog évet kaptam tőle, és megfelelően szeretném viszonozni. Azt mondod, a démonodnak csak korlátozott ereje van?

– Ő csak egy apróság – mondtam, és újra föltartottam a hüvelyk- és mutatóujjamat.

– A démonod tudna tökéletes hangot adni a volt nőmnek? Mármint egy kis időre. Legalább egy előadás erejéig.

– Megkérdem.

Mortenson javaslata úriemberhez méltóan hangzott. Volt szeretője ugyanis kantátákat (ha ez a helyes megnevezés) énekelt a helyi templomban. Akkoriban még jó volt a zenei hallásom, s gyakran eljártam ezekre az alkalmakra (természetesen ügyelve arra, hogy nagy ívben elkerüljem a perselyezőket). Igencsak tetszett nekem, ahogy a nő énekelt, és úgy tűnt, a közönség is elég udvariasan fogadja. Emlékszem, arra gondoltam, a hölgyemény erkölcsei nem nagyon illenek a környezethez, de Mortenson tudomásomra hozta, hogy a szopránoknak engedményeket tesznek.

Így aztán tárgyaltam Azazellel, aki lelkesen sietett a segítségemre; és nem volt semmi olyan idétlenkedés, tudod, hogy cserébe a lelkem követeli. Jut eszembe, egyszer megkérdeztem Azazelt, akarja-e a lelkemet, és még csak nem is tudta, mi az! Azt firtatta, hogy értem, mire kiderült, én sem tudom, mi az a lélek. Ő egyszerűen csak akkora nímand a saját világában, hogy óriási sikerélményt okoz neki, amikor felvághat a miénkben. Örömmel kisegít engem.

Azt mondta, háromórányi telik tőle. Mikor megvittem a hírt, Mortenson úgy reagált, hogy az maga a tökély. Olyan estét választottunk, amikor a nő Bachot vagy Händelt énekel, vagy valamelyik másik régi zongorapüfölőt, és lesz neki egy hosszú és imponáló szólója.

Mortenson el is ment aznap este a templomba, és természetesen én ugyancsak vele tartottam. Felelősnek éreztem magamat azért, ami kisvártatva bekövetkezik, s úgy gondoltam, jobb, ha felügyelem a helyzetet.

– Jelen voltam a próbákon – közölte komoran Mortenson. – Ugyanúgy énekel, ahogy mindig is; tudod, mintha lenne farka, és épp ráléptek volna.

Régebben nem így írta le a nő hangját. Sokszor áradozott róla, s legszívesebben a szférák zenéjéhez hasonlította. Habár persze kirúgták, amitől egy férfi véleménye általában megváltozik.

Bíráló tekintettel néztem rá.

– Nem illik ilyen hangnemben beszélni a nőről, akit nagy tehetséggel készülsz megajándékozni!

– Hát pont ez az! Azt akarom, hogy tökéletes legyen a hangja. Tényleg tökéletes. És most látom… most, mikor a szerelem ködfátyla nem borítja többé a szememet… hogy még pokoli messze van ettől. Gondolod, hogy a démonod képes lesz keresztülvinni a dolgot?

– A változás kezdetét negyed kilencre ütemeztük. – Gyanakvás töltött el. – Csak nem abban reménykedtél, hogy elhasználja a tökéletes hangot a próba alatt, s aztán csalódást okoz a közönségnek?

– Teljesen félreérted a dolgot – tiltakozott.

Kicsit korábban kezdtek, és amikor a nő fölállt a fehér ruhájában, hogy énekeljen, az antik zsebórám szerint (amely két másodpercnél többel sosem tér el a pontos időtől) még csak nyolc óra tizennégy perc volt. Szólistánk nem tartozott a törékeny szopránok közé: olyan dús idomú termettel rendelkezett, amelyben bőségesen akad hely a magas c ki- és a zenekar túlénekléséhez szükséges rezonanciának. Valahányszor beszívott néhány gallonnyi levegőt, hogy általa mindezt elérje, fölfogtam, mit látott benne Mortenson – persze figyelembe véve azt is, hogy a nőt most több réteg textília fedte.

A szokott szintjén kezdett, aztán pontban nyolc tizenötkor olyan volt, mintha egy másik hangot is hozzáadtak volna az eddigihez. Láttam, hogy ugrik egyet, mintha hinni sem akarná, amit hall, és egyik keze, melyet a rekeszizmára szorított, rezegni látszott.

Éneke szárnyalt. Olybá tűnt, mintha átalakult volna egy tökéletes hangolású orgonává. Minden egyes hang tökéletes volt, abban a pillanatban frissen költött hangjegy, amely mellett minden másik, legyen bár ugyanolyan a magassága és a tónusa, csak tökéletlen másolat.

Mindegyik játszi könnyedséggel áradt, pont a megfelelő vibratóval (ha így kell mondani), hatalmas tehetséggel és kontrollal erősödve vagy halkulva.

És a nő minden egyes kiadott hanggal egyre javult! Az orgonista nem a kottát, hanem őt nézte, és bár erre nem mernék megesküdni, azt hiszem, abbahagyta a zenélést. De ha játszott volna, akkor sem hallottam volna. Kizárt dolog, hogy az ember bármit meghalljon, amíg ez a nő így énekel. Mármint rajta kívül.

A meglepődés eltűnt az arcáról, s helyébe az elragadtatás kifejezése lépett. Letette a kottát, amit addig a kezében fogott: már nem volt rá szüksége. A hangja magától szárnyalt, és nem kellett sem irányítania, sem uralnia. A karmester kővé dermedt, és a kórusban mindenki más is döbbentnek tűnt.

A szóló végül befejeződött; utána a kórus suttogásnak hatott, mintha mindnyájan szégyellnék a hangjukat, és letörné őket, hogy szabadjára engedik ugyanabban a templomban, ugyanazon az estén.

Az est hátralévő része csakis róla szólt. Amint dalra fakadt, egyedül őt lehetett hallani, még amikor mindenki más is énekelt. Ha nem dalolt, úgy éreztük, mintha sötétben ülnénk, és nem szenvedhetjük el a fény hiányát.

Amikor pedig véget ért – nos, az ember templomban nem tapsol, ám akkor mégis megtették. Mindenki, aki ott volt, fölállt, mintha egyetlen közös marionettzsinór rántaná őket talpra, és tapsoltak, tapsoltak, s világosan látszott, hogy abba sem hagyják egész éjjel, hacsak nem énekel újra.

A nő pedig ismét belekezdett; az orgona tétován susogott a háttérben, a rivaldafény csakis rá világított, a kórusban mindenki más láthatatlanná vált.

Könnyeden énekelt. Fogalmad sem lehet, mennyire könnyeden. Eltéptem a fülemet a hangtól, hogy megpróbáljam megfigyelni a lélegzését, hogy rajtakapjam, amikor lélegzetet vesz, azon töprengve, milyen hosszan tartható ki egy hang teljes hangerővel, ha csupán egyetlen tüdő szolgáltatja hozzá a levegőt.

Ám egyszer vége kellett szakadjon, és ez be is következett. Utoljára még a taps is elhallgatott. Csak ekkor eszméltem rá, hogy mellettem Mortenson végig csillogó szemmel ült, s teljes lényével elmerült a nő énekében. Csupán most kezdett derengeni, hogy mi történt.

Elvégre én olyan egyenes vagyok, mint egy euklideszi vonal, nincs bennem semmi fondorlatosság, ezért senki sem várhatta volna el tőlem, hogy rájöjjek, mire törekedett Mortenson. Ezzel szemben te, akinek olyan csavaros az észjárása, hogy kanyarodás nélkül rohansz föl a csigalépcsőn, rögtön látod, mi volt a célja.

A nő tökéletesen énekelt – ám soha többé nem lesz képes erre.

Mintha születésétől fogva vak lett volna, és alig három órán át láthatott – láthatott mindent, ami csak látható, az összes színt és formát és csodát, melyek körülvesznek minket, s mi rájuk sem hederítünk, mert annyira megszoktuk őket. Képzeld csak el, hogy az egészet láthatod teljes pompájában mindössze három óráig – s aztán újra megvakulsz!

Az ember elviseli a vakságát, ha nem ismer mást. De rövid ideig tudni azt, hogy van más, és utána visszatérni a vakságba? Nincs, aki ezt kibírja.

Az a nő természetesen soha többé nem énekelt. De ez csak egy része a dolognak. Az igazi tragédia a miénk, a közönség tagjaié.

Tökéletes muzsikában volt részünk három órán át, a lehető legtökéletesebb muzsikában. Gondolod, hogy valaha is képesek lennénk ennél rosszabbat meghallgatni?

Azóta olyan vagyok, mintha botfülem lenne. Nemrégiben elmentem az egyik rockfesztiválra, amik manapság olyan népszerűek, csak hogy próbára tegyem magamat. Nem hiszed el, de egyetlen dallamot sem tudtam kivenni. Az egész csak zagyva lármázás volt számomra.

Egyetlen vigaszom, hogy Mortenson, aki a leglelkesebben és a legnagyobb összpontosítással hallgatta a volt szeretőjét, rosszabbul járt, mint bárki más a közönségből. Kénytelen egyfolytában füldugót hordani. Nem visel el semmilyen hangot, ami suttogásnál hangosabb.

Úgy kell neki!