Julie Klassen

LÁNY A KAPUSHÁZBAN

Julie Klassen

LÁNY A

KAPUSHÁZBAN

A mű eredeti címe

The Girl in the Gatehouse

Copyright © 2010 by Julie Klassen

Originally published in English under the title The Girl in the Gatehouse by Bethany House, a division of Baker Publishing Group, Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Hungarian translation © Recski Júlia

© General Press Könyvkiadó, 2014

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RECSKI JÚLIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 715 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Briannek,

aki szeret és megbocsát

Továbbá anyám és legnagyobb rajongóm,

a szeretett Loretta „Lori” Theisen emlékére

1940. június–2010. augusztus

A bűnök megbocsátása

A Paradicsom Kapuja.

William Blake

Szűk a kapu és keskeny az út,

amely az életre vezet – kevesen vannak,

akik megtalálják.

Jézus Krisztus

Első fejezet

Mi történjék vele, hol éljen ezentúl: erről kínos és nagy horderejű tanácskozások folytak a családban.

Jane Austen: A mansfieldi kastély

(Fordította: Réz Ádám)

1813. szeptember

Vége annak az életnek, amelyet ismertem, gondolta Mariah Aubrey, miközben a kocsiablakon át visszanézett anyja és húga zsugorodó alakjára. A tizenkilenc éves Julia állt elöl, a válla rázkódott, ahogy sírt. Mariah szíve összefacsarodott a látványra. A húga mögött az anyjuk látta, keze Julia karján pihent, vigasztalóan, együtt érzően – talán még fékezően is. És ott sétált az apjuk, Attwood Park lépcsőjén lefelé. Korábban nem jött ki, hogy búcsút mondjon neki. Ragaszkodott ahhoz, hogy nem fogja „a bűnt jóváhagyni, se a gyalázatot csökkenteni”.{1} De most egyik karját a felesége, a másikat fiatalabb lánya köré fonta, majd megfordult és visszaterelte őket a ház belsejébe, vissza az egyetlen otthonba, amelyet Mariah valaha ismert. És talán sohasem lát újra.

Mariah elfordult az ablaktól. A szemközti padon ülő Miss Dixon gyorsan elkapta a tekintetét, és inkább kézitáskája rojtjai iránt színlelt érdeklődést, mintha semmiféle könnyet nem vett volna észre.

Mariah az ajkába harapott, hogy megfékezze a remegését. Kibámult az oldalablakon, pedig tudta, hogy rosszul fogja érezni magát tőle. Alig látta az elhaladó vidéki tájat, ahogy az elmúlt hónap eseményei kavarogtak a fejében. Arca megrándult, de az életét feldúló jelenetek nem változtak meg, el se tűntek.

– Hosszú út van előttünk, Miss Mariah – mondta Dixon. – Próbáljon meg aludni. Gyorsabban túlleszünk a kilométereken.

Mariah erőltetetten mosolygott, bólintott, és engedelmesen behunyta a szemét. Kételkedett abban, hogy aludni fog, de legalább csukott szemmel nem látja a sajnálatot utolsó szövetségese arcán.

Két napig utaztak, különböző fogadóknál megállva, hogy lovakat váltsanak, kinyújtóztassák végtagjaikat, és sietősen étkezzenek. A második nap vége felé Mariah végre kimerült álomba zuhant, csak hogy egy lökéstől fölébredjen, amikor a bérelt postakocsi oldalra dőlt, és ő az oldalához csapódott.

– Mi történt? – kérdezte fölegyenesedve.

Dixon megigazította a kalapját szőke haján, amelyben ezüst szálak csillogtak.

– Azt hiszem, a kocsis elkanyarodott, hogy kikerüljön egy bárányt. – Szemrevételezte az ablakon túli legelőt. – Kétségtelenül birkás vidéken járunk.

Mariah megdörzsölte sérült vállát, és kinézett a postakocsi ablakán mindkét oldalra. Egy szelíd, csillogó folyót követtek az egyik oldalon, a másikon pedig egy fehér pofájú birkákkal és bárányokkal tarkított, dombos rétet. A folyó kanyarodott előttük, és ők átkeltek rajta egy kőhídon, elhaladva a parton lévő két vörös téglából épült malom mellett. Behajtottak egy sárga kőházakból álló faluba, amelyben egy fogadó, gyógyszertár, kőfaragó műhely meg egy sisakos tornyú plébániatemplom vett körül egy háromszögletű teret.

– Ez Whitmore? – kérdezte Mariah.

– Remélem. – Dixon sóhajtott. – A csontjaimnak több mint elegük van ezekből a rossz rugózású ülésekből. – Volt dadája alig múlt ötvenéves, de úgy panaszkodott, mint egy sokkal idősebb nő.

Maguk mögött hagyták a kis falvat, és alig néhány perccel később a kocsi élesen kanyarodott egyet. Mariah fölnézett, és még épp megpillantotta egy birtok tekintélyes bejáratát – magas falát egy oszlopos kapu törte meg.

Dixon az ablak felé hajolt, mint egy fényt kereső cserepes növény.

– Hol van a kapusház?

– Ez biztosan a főbejárat – mondta Mariah, azt magyarázva, amire nagynénje leveléből emlékezett. – A kapusház egy másik bejáratnál van, amit már nem használnak.

Mariah még mindig alig tudta fölfogni, hogy mostantól azt várják tőle, hogy egyedül éljen, csak Miss Dixon társaságában. Az apja ragaszkodott ahhoz, hogy még ha nincs is más ifjú hölgy a házában, akit károsan befolyásolhatna Mariah rossz híre, akkor sem csapná arcul a szomszédait azzal, hogy továbbra is szállást ad neki.{2} Hogy fájtak akkor a szavai, és hogy fájnak még mindig.

A kocsi áthajtott a kapun és egy fasorban haladt, amely egy többholdas, gondozott parkon vezetett végig. Formára nyírt sövények és rózsakert ölelt körül egy csöndes tavat. A kocsifelhajtó legmagasabb pontján állt a megkapó 17. századi Windrush Court. Az aranysárga kőből épült kastély két és fél szintes volt, palatetőjében kiálló manzárdablakokkal. Magas, függőlegesen osztott ablakok sora szikrázott mind a földszintről, mind az első emeletről.

A kocsi megállt a kastély előtt, és zökkent egyet, ahogy a lovász leugrott, hogy leengedje a hágcsót. A ház főbejárata kinyílt, de a kapuboltozat oszlopai közül nem a nagynénje, hanem egy furcsa figura lépett ki. Egy ötvenes évei végén járó férfi, egyszerű, sötét ruhában, libéria vagy fejedelmi testtartás nélkül. Volt valami természetellenes abban, ahogy tartotta magát, mintha az egyik válla kissé följebb lenne a másiknál.

A lovász kinyitotta a kocsiajtót, de a közeledő férfi föltartotta a tenyerét, hogy megállítsa.

– Álljon meg. Egy pillanat. – Mereven meghajolt Mariah előtt. – Jeremiah Martin. – Megemelte kopaszodó, ezüstszürke hajjal övezett fejét. – Ön Miss Aubrey?

– Igen. A nagynéném nem vár rám?

– De igen. Nekem kell azonban a kapusházhoz irányítanom önt.

– Köszönöm. – Mariah tétovázott. – Üdvözölhetem előbb gyorsan Mrs. Prin-Hallsey-t?

– Nem, kisasszony. Rögtön a kapusházhoz kell vinnem.

A nagynénje lakhelyet nyújtott neki, de nem hajlandó személyesen fogadni? Mariah Dixonra pillantott, hogy lássa, ez milyen hatással lesz a mindenről határozott véleményt formáló nőre, de Dixon nem nézett rá. A férfira bámult, vagy inkább a bal keze helyéről kiálló kampóra.

– Értem. – Mariah remélte, hogy merev mosolya elrejti csalódását és zavarát.

A férfi kék szeme egy pillanatig még az övére irányult, mielőtt elkapta volna a tekintetét. – Fölmászom és irányítom a kocsist. Windrush Court nagy hely.

Egy pillanattal később a kocsi újra életre kelt, és ráfordult a kocsifelhajtó másik oldalára.

Mariah visszapillantott a házra. Az egyik első emeleti ablakon szétvált, majd összecsukódott a függöny. Aztán a kocsi jobbra fordult, távolodva a kastélytól, és behajtott egy vörösfenyőkből és vadgesztenyefákból álló csalitba.

Ahogy zötykölődtek, a lány elfojtotta fájdalmát, hogy a nagynénje nem is üdvözölte. Amikor az asszony házasságban élt Mariah nagybátyjával, „Fran néni” érdeklődést mutatott iránta, még látogatóba is meghívta több alkalommal. Nagynénje sohasem volt túlságosan szívélyes, de fiatalkorában kedves volt Mariah-val, ami ezt a visszautasítást csak még fájdalmasabbá tette.

Mariah ösztönösen a barátnője kezéért nyúlt, és megszorította.

– Köszönöm, hogy velem jött.

Viszonzásul Dixon is megszorította a kezét; kék szeme fénylett a visszafojtott könnyektől. – Mi mást tettem volna?

A kocsi elhaladt egy kertész háza mellett, amely előtt egy talicska cserepes őszi krizantém, mellette pedig egy üvegház állt. Aztán egy ácsműhely következett, amelyről fűrészbakok között függő hosszú deszkák tanúskodtak. Fölöttük görnyedt egy vékony, középkorú férfi, aki szünetet tartott, hogy megbillentse a kalapját, ahogy elmentek mellette.

A fák megsűrűsödtek és a dűlőút elvékonyodott, ahol fű és gyomok kezdték visszahódítani a korábban jól gondozott utat. Mariah nyújtogatta a nyakát, hogy a fák között megpillantsa a kapusházat.

Ott van.

Magas és keskeny, karamellszínű cotswoldi kőből épült. Nem olyan rossz, gondolta a lány. A kapusház úgy nézett ki, mint egy íves kapuhoz csatlakozó miniatűr, kétszintes kastély, egy-egy csipkés toronnyal a kapu két oldalán, amelyek egy szinttel magasabbak voltak, mint maga a ház. A kapusház másik oldalától, valamint a távolabbi toronytól indult a magas fal, amely az egész birtokot körülkerítette: mindkét irányba elkanyarodott, majd eltűnt az erdőben.

A kocsi megállt, a lovász újra leugrott, és kinyitotta az ajtót. Ezúttal Mr. Martin nem tiltakozott a kiszállásuk ellen. Sőt úgy tűnt, teljes figyelmét leköti a hintóról való leereszkedés.

Mariah leszállt, és szemügyre vette a nagy kaput, melynek erős vasrúdjait filigrán díszek ékesítették. Valamikor nyilván ezen keresztül érkeztek a birtokra. Most vastag lánc és rozsdás lakat zárta le.

Jobban megvizsgálva maga a kapusház is elhagyatottnak látszott. A kőfalak foltosak voltak, az ablaküveg homályos, és több üvegtábla repedt. A kis kert elgazosodott, a növények hosszúra nyúltak. A két szomszédos melléképület – egy kis istálló és fáskamra – roskadozó, elhanyagolt állapotban volt. Egy kettétört faülésű kötélhinta lógott egy fáról.

Mariah Dixonra pillantott, de ő újra Mr. Martinra bámult. A férfi megállt a közelükben, hogy csilingelő kulcsokat halásszon ki a zsebéből, és Dixon minden finomkodás nélkül egy illatosított zsebkendőt emelt az orrához. A férfi valóban átható szagot árasztott. Nem mosdatlanságról tanúskodott, vélte Mariah, hanem valami másról. Bármi is volt, Dixon nyilván helytelenítette.

Mr. Martin Mariah-ra nézett, és szigorúan így szólt:

– Annak a kapunak zárva kell maradnia, kivéve tűz vagy más súlyos veszély esetén.

Mariah-t furdalta a kíváncsiság.

– Megkérdezhetem, miért?

A férfi fölhúzta rendes jobb vállát, mintha mindkettőt megvonná.

– Évek óta nem használták. Amióta a főkapu előtti utat kiszélesítették és vámkötelessé tették.

A válasza nem teljesen magyarázta meg a bezárt kaput, de Mariah nem erőltette a dolgot.

Mr. Martin kinyitotta és betaszította a kapusház ajtaját. Átnyújtotta neki a kulcsokat, a lány pedig lelkesen belépett új otthonába.

Egy kis konyhában dohos nyirkosság és állott levegő émelyítő szaga fogadta őket. Az étkező- és a munkaasztalt por borította. Dixon fölfordított egy régi kosarat, amely a tálalón hevert, és alatta egy kevés köménymagszerű egérürüléket fedezett föl. Kis orrát felhúzta.

Mariah a konyhából a szalonba sétált. Ahogy belépett, valami éppen kiosont. Egy petyhüdt pamlagot és egy füles karosszéket lepedő borította, hogy távol tartsa a port. Az íves zárt erkély alatti fal vízfoltos volt, de legalább a tető épnek tűnt. A molyrágta függönyöket el kellene égetni és újat venni a helyükre, de helyette talán kimoshatnák és kijavíthatnák őket. Mariah sóhajtott. Olyan nagyon sok a tennivaló, és olyan kevés pénz áll a rendelkezésükre.

Mr. Martin meghagyta a kocsisnak és a lovásznak, hogy szedjék le a bőröndjeiket és útitáskáikat a kocsi tetejéről meg a poggyásztartó rekeszéből, és vigyék be őket, de anélkül távozott, hogy fölajánlotta volna a segítségét. Talán nem tudott segíteni, kampóval a keze helyén. Vagy talán nem gondolta, hogy ez a különös fiatal nő, úrnőjének ez a távoli rokona, megéri a fáradságot.

Két láda élelmiszert és edényt Dixon a homályos konyhába vitetett, egy láda könyvet és vászonneműt a szalonba, a bőröndöket pedig az emeletre.

A férfiakat követve Dixon és Mariah megmászta a keskeny lépcsőt az első emeletre. A korlát mozgott a kezükben. Fönt egy-egy hálószobát találtak egy keskeny folyosó két végén, közöttük egy kis nappali szobával.

– Melyiket szeretné, Dixon? – kérdezte Mariah, megkönnyebbülten, hogy a szobák lakhatók.

– Az öné legyen a nagyobb, természetesen. – Dixon tétovázott a nagyobb hálószoba ablakánál, amely az útra és az azon túli erdőre nyílt. A fák fölött egy kietlen, dobozszerű épület teteje tűnt elő, három fekete kéménnyel, amelyek koromszürke szénfüstöt eregettek.

– Nem valami szép a kilátás, attól tartok. Ha a másik szobát szeretné inkább, szívesen átadom.

– Ez jó, Dixon. Köszönöm. Mit gondol, mi az az épület?

– Nem tudom. De elég egy erősebb szél, és a padlónkról söpörhetjük a pernyéjét. – Megfordult. – Nos, jobb lesz, ha munkához látunk. A ház nem fogja fölsúrolni magát.

Néhány nap alatt Mariah és Dixon kitakarította és kiszellőztette a kapusházat mennyezettől padlódeszkáig, padlástól pincéig. Ki kellett lakoltatniuk több, a kéményekben letelepedett állatot, és ürülékhalmokat kellett fölsöpörniük. Dixon csak ezért nem emelt kifogást, amikor Mariah azt javasolta, hogy fogadják be a macskát, amely minden mozdulatukat árnyékként kezdte követni, ahogy ki-be jártak, hogy kifőzzék a szennyes függönyöket és elégessék a hulladékot.

Negyedik ott töltött napjukon Dixon így kiáltott: – Miss Mariah! Egy kocsi jön a dűlőúton.

Mariah szíve megremegett. Egy kocsi a zárt birtokon belülről. Ki lehet? A konyhaablakhoz futott, és kibámult a hintóra, amelyet két összeillő pej húzott. Egy libériás lakáj leszállt, kinyitotta az ajtaját, és odanyújtotta a kezét az utasnak.

Ő volt az. Nagynénje, a korábbi Francesca Norris, most Mrs. Prin-Hallsey.

A frizurája más volt, mint ahogy Mariah emlékezett rá: nyúlszőrszürke haját bebodorították és elegánsan föltornyozták, hosszú, dugóhúzószerű fürtjei egyik vállára omlottak. Biztosan paróka. Norris néninek sohasem volt ilyen sűrű haja, és ami volt, az is vörösesbarna. Nagynénje arcát nagyon világosra púderezték, de szemöldöke és szempillája sötét volt, amitől barna szeme nagy és őzszerű lett. Ezüstszálakkal átszőtt, burgundivörös ruhát viselt, és magas nyakú csipkegallért. Egyenesen tartotta a fejét, és királyi lépésekkel közeledett az ajtó felé. Mariah sietett, hogy kinyissa, de Dixon határozott kézzel visszatartotta.

– Ha megengedi, kisasszony – mondta legtiszteletteljesebb hangján, lekapva a főkötőt Mariah fejéről. A lány gyorsan megoldotta a kötényét.

Dixon kitárta az ajtót, mielőtt Mariah visszavonulhatott volna a szalonba. Ott maradt hát, miközben a nagynénje úgy lépdelt be a szerény konyhába, mintha az övé lenne a ház. És bizonyos értelemben, gondolta Mariah, az övé is volt.

– Nénikém... Úgy értem, Mrs. Prin-Hallsey. De jó, hogy újra láthatom. – Mariah az asztalra dobta a kötényt és pukedlizett.

– Igazán?

– Természetesen. Talán nem... ilyen körülmények között, de igen, örülök, hogy látom.

Az asszony apró, keskeny szája kényszeredett mosolyra húzódott. Méltóságteljes elismeréssel meghajtotta a fejét, és követte Mariah-t a szalonba.

Nem vett tudomást arról, hogy Mariah ülőhellyel kínálja.

– Nem maradok. – Nagy szeme Mariah arcát fürkészte. – Hány éves vagy most, Mariah? Huszonegy?

– Huszonnégy.

Az asszony felvonta sötét szemöldökét. – Valóban. Jól van. Nem fogok arról beszélni, mennyivel idősebb lettél azóta, hogy utoljára találkoztunk, mert nem kívánom, hogy viszonozd. Jól nézel ki.

– Köszönöm. A néni is.

Nagynénje bólintott. – És hogy halad a berendezkedés?

– Nagyon jól, azt hiszem – mondta Mariah. – Nagyra értékelem, hogy szállást ad nekem.

Mrs. Prin-Hallsey elhessentette a köszönetét.

– Sajnálom, hogy nem tudtalak köszönteni a megérkezésedkor. Hugh... Úgy értem, én gyengélkedtem. – A nyitott konyhaajtón keresztül, a két odakint várakozó lakáj felé intett. – Hoztam néhány dolgot.

A libériás fiatalemberek beléptek. Egyiküknél egy gazdagon díszített, négyszögletű láda volt.

– Ezt a ládát én hoztam magammal Windrush Courtba. Csak néhány személyes holmit tartalmaz. Nyugodtabb lennék, ha egyelőre a te fedeled alatt lenne. A kapcsolatom néhai férjem fiával, Hugh-val legjobb esetben is problémás. Ugye, érted?

Mariah nem értette, de egyszerűen bólintott.

Finom, kesztyűs kezével Mrs. Prin-Hallsey előreintette a másik lakájt.

– És itt van néhány dolog a te számodra. – Nagynénje tárgyakat kezdett kiemelni a kosárból, amelyet a fiatalember tartott. – Ez a lámpás a nagyanyámé volt. – Föltartott egy zsineggel átkötött gyertyacsomagot. – És egy tucat viaszgyertya hozzá. És itt egy doboz kávé meg egy másik doboz tea. A szakácsnő küldött különféle süteményeket is. – Kezével intve utasította a lakájt, hogy adja a kosarat Mariah-nak.

– A ládát a padlásra vitessem, ugye? – kérdezte Mrs. Prin-Hallsey. – A kis toronynak van egy padlása, ha jól emlékszem?

– Igen – válaszolta Mariah, bár a kérdés nyilvánvalóan költői volt. Kíváncsi volt, vajon honnan tudott a nagynénje a padlásról, és nem tudta elképzelni, mi vihette arra, hogy korábban ebbe a rég elhagyott kapusházba merészkedjék.

A ládát cipelő fiatal lakáj a lépcső felé indult.

– Van bármi más, amit szeretnél, ha az embereim fölvinnének a padlásra, amíg itt vagyunk?

Mariah gyorsan gondolkodott.

– Két, most már majdnem üres bőröndünk van az első emeleti folyosón.

– Rendben. – Mrs. Prin-Hallsey a második lakáj felé bólintott, aki követte az elsőt.

Mariah zavarban érezte magát, hogy idegenek szabadon bejárnak a házba, amely olyan hirtelen az otthonává vált. Mégis rámosolygott Mrs. Prin-Hallsey-ra.

– Köszönöm, Fran néni. – A régi név kicsúszott a száján, mielőtt Mariah jobban meggondolhatta volna.

Az asszony szeme tágra nyílt.

– Ez olyan megszólítás, amelyet évek óta nem hallottam, és nem is hiányzott nekem. Szólíthatsz – tűnődött – Francesca néninek. Vagy Mrs. Prin-Hallsey-nak, ha jobban szeretnéd.

– Természetesen. Bocsásson meg. – Mariah úgy érezte magát, mint akit megintettek. A nagynénje régebben nem bánta ezt a nevet. – És még egyszer köszönöm az ajándékokat.

Megint az elegánsan nyugtázó bólintás. – Nincs mit.

Pár perccel később nagynénje a kíséretével együtt távozott.

A lány fölment az emeletre, és örömmel nyugtázta, hogy a bőröndök eltávolításával mennyi hely szabadult föl. Az ablaknál állt, az aranyló őszi fák fölött látható tetőre és kéményekre bámulva.

A padlódeszka megnyikordult mögötte, jelezve Dixon jelenlétét. – Megkérdeztem az egyik lakájt az út túlsó oldalán levő épületről.

– Ó? – Mariah Dixonra pillantott a válla fölött. – És mit tudott meg?

Tekintetét az ablakra szegezve, társalkodónője halkan így szólt:

– Az az egyházközségi szegényház.

Mariah még egyszer a sötét tetőre bámult, és megborzongott. Szegényház... Hirtelen a kapusház nem is tűnt olyan rossz sorsnak.

Második fejezet

Dolgozz, lady, dolgozz, ne írj könyveket,

a bölcsebb nők a múltban sose tettek ilyet.

Newcastle hercegnője, 17. századi író

Öt hónappal később

1814. február

A késő ősz és a tél hideg, magányos és lehangoló volt. Mrs. Prin-Hallsey egyszer sem tért vissza, és az unokahúgát sem hívta meg a nagy házba. Mariah azt hallotta az uradalmi ácstól, Jack Strongtól, hogy a nagyságos asszony december és január nagy részében betegeskedett. Miss Dixont is leverte a lábáról a betegség. Végtelennek tűnő heteken át szenvedett a váltóláztól; ezalatt Mariah erejének – és pénzének – jó részét arra fordította, hogy Dixon hálószobáját melegen tartsa és szükségleteit kielégítse. Dixon még így is reszketett és zihált. Mariah többször elgyalogolt a falusi gyógyszertárba, hogy orvosságokat vegyen, valamint vastag gyapjúharisnyát és egy sálat – amelyet, úgy hallotta, a saját lakhelyéhez oly közeli szegényház, „a Honora House lakói” készítettek.

Hamar nyilvánvalóvá vált, hogy az éves járandóság, amelyet az apja távozásakor adott neki, nem fog kitartani az év végéig. Kénytelenek voltak ablaküveget venni, ágyneműanyagot, valamint szenet és más szükséges dolgokat. A fennmaradó összeget azután a váratlan gyógyszertári kiadások vészesen lecsökkentették.

De most minden jel arra mutatott, hogy a tavasz korán érkezik. Még csak február volt, de a hó már elolvadt. Rebarbara és lila krókuszcsomók kezdtek utat törni maguknak a nedves földön át, hogy csatlakozzanak a szerény hóvirágokhoz.

Bár a kevésbé hideg idő azt jelentette, hogy kevesebb tüzelőre lesz szükségük, és hamarosan veteményeskertet ültethetnek, helyzetük mégis kétségbeejtő volt. Mariah a háztartási könyv fölé hajolt, és megállapította, hogy nagyon hamar tennie kell valamit. Eszébe jutottak Nelson admirális szavai: „Rendkívüli helyzetek rendkívüli cselekedeteket követelnek”, és tudta, itt az ideje, hogy ő is rendkívüli cselekedetekhez folyamodjon.

Tintatartóba mártotta a tollát, és nekiállt levelet írni Henry bátyjának. Henry Aubrey néhány évvel idősebb volt nála, küszködő fiatal ügyvéd Oxfordban. Mariah tavaly nyár óta nem látta, de biztos volt benne, hogy az apjuk értesítette a helyzetről, és megtiltotta neki, hogy befogadja őt. Mariah azonban úgy gondolta, hogy a kérése inkább szakmai, semmint személyes természetű.

Levelében Mariah leírta „rendkívüli” javaslatát, és megkérte Henryt, hogy ha megvalósíthatónak gondolja, látogassa meg a windrushi kapusházban, vagy ha nem, egyszerűen írjon nemleges választ. Nem akarta az apjuk haragját kockáztatni, vagy Henryt elvonni a munkájától, ha hiábavalónak ítélné a tervét.

Dixon, aki sokkal jobban érezte magát, föladta a levelet.

A hét további részében Mariah sokat járkált a szalonban föl és alá, mialatt Dixon nyugodtan foltozta a ruháikat.

– Gondolja, hogy eljön? – kérdezte Mariah huszadszorra.

Dixon hosszú cérnával öltögetett egy szakadt inget. – Nem írt neki, és kérte, hogy jöjjön el?

– Igen, de talán beszélt apával, és másképp döntött.

– El fog jönni – erősködött Dixon. – Bíznia kell a bátyjában, és bíznia Istenben.

Mariah valóban bízott Henryben. Istenben azonban nem annyira. Már nem.

Aggodalmai közepette a szívélyes uradalmi kertész, Albert Phelps átjött egy kosár virághagymával. Ő és Jack Strong is segítőkész szomszédoknak bizonyultak a hosszú ősz és tél során. Mr. Phelps tömzsi ember volt, rövidre nyírt, őszbe hajló fekete hajjal, és nyilvánvaló csillogással a szemében, valahányszor Dixonra nézett. Ez mulattatta Mariah-t, de úgy tűnt, hogy az idősebb nőt elővigyázatossá teszi.

– Most nem látszik – mondta Mr. Phelps –, de mielőtt észreveszi, ezek a kardvirágok és fréziák kibújnak, és felvidítják majd a hátsó kertjét.

Dixon merev és néma volt, úgyhogy Mariah mondott helyette köszönetet a férfinak.

– Szívesen elültetem magának, ha szeretné. – Az asszonyra nézett, ahogy az ajánlatát tette, úgyhogy ezúttal Mariah megvárta barátnője válaszát.

Dixon fölemelte az állát, és hűvösen így szólt: – Mindketten hálásak vagyunk a segítségéért, Mr. Phelps.

Széles mosoly ragyogta be a férfi pirospozsgás arcát.

– És néhány hét múlva hozok egy láda palántát, amit előneveltem a melegházban. Még egy kicsit korai. De hagymáknak pont jó.

Mariah kíváncsi volt, hogy hozott-e valaha férfi Miss Dixonnak virágot, vagy akár csak virághagymát. Egy pillanatra Mariah félretette a gondjait, és elmosolyodott.

Legfőbb ideje.

Szombat délután kopogás hallatszott a kapusház bejárati ajtaján – valóban ritka esemény –, mire Dixon fölkelt, hogy ajtót nyisson. Amikor Mariah megpillantotta Henryt a küszöbön, szíve és torka összeszorult. Vágyott rá, hogy odafusson a bátyjához, és átölelje, de tétovázott, mint Henry jelenlétében eddig sohasem. Hűvös lesz most vele szemben? Távolságtartó? Rosszalló?

– Mariah. – Fivére szemében melegség és részvét csillant, majd a férfi előrelépett, hogy üdvözölje a lányt.

Mariah tartózkodása megszűnt, és örömmel fogadta fivére ölelését.

– Ó, Henry, köszönöm, hogy eljöttél. Féltem, hogy nem jössz. Nem hibáztattalak volna, de...

– Persze hogy eljöttem, Rye. Amilyen hamar csak tudtam.

Mariah a bátyját vizsgálta, amíg az kedvesen üdvözölte Dixont. Nagyjából olyannak tűnt, mint mindig – még mindig csinos volt, bár talán a dereka megvastagodott egy kicsit, és barna haja, amely ugyanolyan árnyalatú volt, mint az övé, megritkult.

Miután Dixon távozott, Mariah belenézett Henry anyjukéra annyira hasonlító mogyoróbarna szemébe.

– Gondolod, hogy nevetséges ötlet? Kérlek, mondd meg, ha igen.

– Nem gondolom. Úgy vélem, csodás elképzelés. Talán egy mód arra, hogy valami jót hozzunk ki ebből a zűrzavarból. – Leereszkedett a pamlagra. – Melyiket választottad?

– A bathi szederbokrokra gondoltam. – Mariah leült mellé. – Név nélkül, természetesen. Télen átdolgoztam. De a Leányok is majdnem készen van, ha azt jobbnak találod.

– Mindkettőt élveztem. Julia is, emlékszem. Hm... – Megsimogatta az állát. – Megváltoztathatod a címeket, ha nem akarod, hogy apa fölismerje őket.

Apjuk gyűlölte a regényeket, szerinte rossz hatással vannak a befolyásolható, fiatal nőkre.

– Kitűnő ötlet – értett egyet Mariah. – Semmi szükség, hogy apának még több okot adjak a rosszallásra.

Henry szeme elborult. – Rye...

De Mariah félbeszakította. Nem vágyott a sajnálatára, és nem akart a múltról beszélni.

– Gondolod, hogy érdekelheti azt a kiadót, akit ismersz?

Henry mély lélegzetet vett. – Fogalmam sincs. Csak megkérdezni tudom.

– Biztos, hogy nem bánod? Ha apa rájön...

– Azt hiszem, ennek az esélye meglehetősen kicsi. – Megfogta Mariah kezét. – Örömmel teszem. Szeretném, ha többet is tehetnék, de...

– Csitt, Henry. Tudom. Hálás vagyok, hogy egyáltalán eljöttél. Nem fogadnék el tőled pénzt, még ha tudnál is adni. Így őszintén mondhatod, hogy nem támogattál.

Henry összefonta a karját a mellkasán, és összevonta a szemöldökét.

– Tudom, hogy nem tarthat otthon Juliával, de hogy ne gondoskodjon a saját lányáról...

– Ne ítéld meg szigorúan – csillapította Mariah. – Bizonyára azt hitte, hogy az összeg, amit adott, kitart egy teljes évig. Tudod, hogy mama és Weston intézik a pénzügyeket évek óta.

– Nem írhatnál és kérhetnél többet?

– Te megtennéd? – vetett éles pillantást a fivérére Mariah.

– Soha – borzongott meg Henry.

– Bizonyára beoszthattam volna jobban, de...

Dixon bejött. Egy tálcát hozott kávéval és süteménnyel.

– Bámulatos munkát végez, Miss Mariah, semmi kétség. Azt mondanám, semmiből csinál valamit.

Henry felvonta a szemöldökét..

– Igazán? – Mariah-ra mosolygott, és megszorította a kezét. – Büszke vagyok rád.

– Büszke? Én... Köszönöm, Henry. – Könnyek csípték a szemét.

Úgy tűnt, hogy ez zavarba hozta a férfit. – Ugyan-ugyan, ne tedd tönkre az arcbőrödet miattam. – Fölállt. – Köszönöm, Dixon, de nem maradhatok. Nos, hol van ez a mestermű?

Mariah fölkelt, és az asztalhoz lépett. Kijavította a címlapon a címet – Egy tél Bathban –, barna papírba csomagolta a kéziratot, és zsineggel átkötötte. Dixon ezalatt egy csomag süteményt adott a férfinak a hazaútra.

Henry megköszönte, majd várakozó tekintetét Mariah felé fordította.

Húga tétovázott, karjában tartva a vastag csomagot. Mi lesz, ha a kiadó szörnyűnek találja? Ez nagyon is lehetséges. Mégis meg kellett próbálnia. Átnyújtotta a nehéz kéziratot.

Henry megérezte a súlyát. – Azt hittem, regényt mondtál, nem szótárt! – kacsintott.

Mariah megpróbált mosolyogni, de nem sikerült neki.

– Óvatosan bánj vele, Henry. A végső változat egyetlen példánya.

– Sose félj. Úgy őrzöm majd, mintha az elsőszülötted volna. – Szabad kezét Mariah vállára helyezte. – Na, vigyázz magadra, kedvesem, és fejezd be a másodikat!

Egy késő februári péntek délelőtt Mariah pihenőt tartott az írásban. A hálószobaablakánál állt, és figyelte, ahogy két szegényházi fiú egy kötéldarabot feszít keresztbe a ritkán járt úton. Fölébredt benne a kíváncsiság, és kinyitotta az ablakot.

– Jó reggelt, fiúk – kiáltott le. – Mit csináltok azzal a kötéllel?

– Jó reggelt, kisasszony! – A tömzsi, tizenegy éves George meglengette hetyke rikkancssapkáját. – Útvámot szedünk minden lánytól, aki át akar menni.

Mariah felvonta a szemöldökét. – Vámot erre az útra? Mennyit?

George és pajtása, Sam, egymásra vigyorgott. – Csak egyet.

Mariah félrebillentette a fejét. – Egy mit?

– Egy csókot.

A cingár Sam nevetésben tört ki, és a szája elé emelte piszkos kezét. George úgy nézett rá, mintha ostoba lenne.

– Csókos péntek van, vagy nem? – védekezett George.

Igen? Mariah teljesen elfelejtette. – Gondolom, igen. De nem hiszem, hogy sok szerencsével jártok ott.

George vállat vont. – A szegényházban már minden lányt megcsókoltunk.

Sam élénken bólogatott.

George a földbe fúrta csizmája orrát. – Nem kell átkelnie ezen az úton, kisasszony?

Mariah elmosolyodott. – Attól tartok, nem, George. Talán egy másik szerencsés hölgy jön majd.

– Lehet.

– És amikor jön – kiáltott Sam, – készen állunk!

Mariah megcsóválta a fejét, integetett, majd becsukta az ablakot. Csókos péntek. Milyen régen nem gondolt rá. Az a nap – a hamvazószerda utáni péntek –, amikor az iskolásfiúk minden lányt megcsókolhattak anélkül, hogy megtorlástól kellene tartaniuk.

Mariah lement, hogy lássa, milyen ennivalót találhat. Egy kicsit éhes volt, mert keveset evett reggelire. Dixon megint odaégette a zabkását.

A konyhát üresen találta, de a nyitott ablakon keresztül hangokat hallott a hátsó kertből.

– Tudja, milyen nap van, Miss Dixon? – kérdezte a kertész, csillogó szemmel, és széles mosollyal pirospozsgás arcán.

– Péntek?

– Nem akármilyen péntek. Csókos péntek van, és tudja, hogy ez mit jelent.

Dixon csípőre tette a kezét. – Mr. Phelps. Ön nem iskolásfiú. Remélem, nem gondol arra, hogy csókot lopjon.

– Jaj, Miss Dixon, ne kényszerítsen, hogy belecsípjek a hátsójába.

Az asszony arcvonásaira fölháborodás ült ki. – A...! Nem merészelné.

A férfi könnyedén vállat vont. – Ez a hagyományos büntetés.

– Albert Phelps, ha bele merészel csípni a... bármimbe, azonnal fejbe vágom ezzel a lapáttal!

– Miss Dixonnn... – A férfi ajkát biggyesztve nagyon úgy nézett ki, mint egy nagyra nőtt iskolásfiú. Mint George vagy Sam, csak kevésbé bájosan.

Mariah visszanyelt egy mosolyt a férfi bolondozása láttán. Csodálnia kellett a bátorságát.

– Akkor csak egy csókot az orcájára? – A levegőbe cuppantott. – Egy aprócskát?

Az ablakból Mariah tisztán látta Dixont kertészkesztyűjében és -kötényében; keskeny arcát és feltűnő kék szemét egy régi főkötő keretezte. Ingerültnek tűnt és... valami másnak is. Mi volt az?

– Ó, rendben van – felelte Dixon béketűrően. Megbillentette a fejét, és úgy kínálta föl az arcát, mint egy seb kezelésére váró beteg. De Mr. Phelps nem csapott le. Ehelyett óvatosan közelebb hajolt, és lassú, könnyű csókot nyomott Miss Dixon arcára. Az asszony egy pillanatra nem mozdult, csak állt ott, arca oldalra fordítva, szemét... elfutották a könnyek.

– K-köszönöm, Mr. Phelps – mormolta zavartan.

– Én köszönöm magának, Miss Dixon. – A kertész ragyogott; úgy tűnt, nem vette észre Dixon szemének csillogását. Lábának csapta a kalapját, hetykén a fejére tette, és elsétált.

Az úton találkozott a magas, vékony áccsal, Jack Stronggal.

– Megköszönte, hogy megcsókoltam! – kiáltotta, a lehető legelégedettebben.

Mariah azt várta, hogy barátnője visszavág, vagy legalábbis morog valamit a csókot adó és azt kibeszélő ajkakról, de ehelyett lehúzta a kesztyűjét, és kábultan visszament a konyhába.

– Dixon, mi az? – kérdezte Mariah aggódva.

Újból könnyek csillogtak Dixon kék szemében.

– Ki gondolta volna? Hogy így kapjam az első csókomat...

Mariah megszorította barátnője kezét. – Sok lány kapja az első csókját csókos pénteken. Én biztosan.

Dixon szárazon kifújta a levegőt. – Az első csókom, és bizonyára az utolsó.

– Nem, ha Mr. Phelpsen múlik – mosolyodott el szélesen Mariah.

Dixon összeszorította a szemét és lassan megrázta a fejét. – Vén bolond.

De hogy Mr. Phelpsre vagy magára értette-e, abban Mariah nem volt biztos.

Kilépett a házból, hogy megköszönje Jack Strongnak, hogy eljött megjavítani a kötélhintát, és érdeklődjön a felesége felől, aki házvezetőnő volt a nagy házban. Aztán egy darab sajttal Mariah fölment az emeletre, hogy folytassa a Brighton leányai átnézését. A regény két unokatestvérről szólt – egyikük eleven, másikuk félénk és szemérmes –, akik mindketten ugyanabba a férfiba szeretnek bele. Még egyszer megállt az ablaknál, a cheddart majszolva. George és Sam föladhatta vagy odébbállhatott, mert az út üres volt. Mariah szomorúan azt gondolta, talán hagyhatta volna a fiúknak, hogy megcsókolják. Lehet, hogy neki is az lett volna az utolsó csókja.

{1} Réz Ádám fordításának felhasználásával.

{2} Réz Ádám fordításának felhasználásával.