Linda Castillo

A HALÁL SZAVA

Linda Castilo

A HALÁL SZAVA

A mű eredeti címe

The Dead Will Tell

Copyright © 2014 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Tokai Titusz

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TOKAI TITUSZ

Szerkesztette

SZABÓ PIROSKA

A borítót

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

tervezte

ISBN 978 963 643 744 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Köszönettel mindazoknak, akik elolvasták és megszerették

a könyveimet.

S holtat holt múlt eltemet.

Henry Wadsworth Longfellow:

Az élet zsoltára

(Dömötör János fordítása)

Köszönetnyilvánítás

Hihetetlenül szerencsés vagyok, hogy olyan munkával kereshetem a kenyeremet, amelyet ennyire szeretek. És ugyan a regényírás magányos erőpróba, de kiadásukhoz sok ember tehetségére, szívvel-lélekkel végzett munkájára van szükség.

Meg szeretném köszönni a Minotaur Books profi szerkesztőcsapatának: Charles Spicernek, Sally Richardsonnak, Andrew Martinnak, Matthew Baldaccinak, Jennifer Enderlinnek, Jeanne-Marie Hudsonnak, Sarah Melnyknek, Hector DeJeannak, Kerry Nordlingnak, April Osbornnak, David Rotsteinnek, Courtney Sanksnek és Stephanie Davisnek, hogy minden tőlük telhetőt, sőt gyakran még többet is megtettek azért, hogy létrehozhassam a Kate Burkholder-sorozatot. És természetesen nem hagyhatom ki a sorból a drága Matthew Sheart sem, akinek hiánya annyira fáj mindannyiunknak. Szívből jövő hálával tartozom a Minotaur-csapat valamennyi tagjának!

Ugyancsak szeretnék köszönetet mondani a Pan Macmillannél dolgozó varázslatos szerkesztőmnek, Trisha Jacksonnak kitűnőnél kitűnőbb javaslataiért és szerkesztői szakértelméért. És persze a finom teáért Glasgow-ban! Igazi öröm volt számomra, hogy végre személyesen is találkozhattunk.

Köszönet illeti továbbá drága barátnőmet, egyben „különleges ügynökömet”, Nancy Yostot. Nancy, te mindig meg tudod mondani, mi az ésszerű, és ami remekül sikerül, az mind a te műved! Köszönöm figyelmes iránymutatásaidat, kitartó támogatásodat, meg azt, hogy minden találkozásunkkor derűsen válok el tőled.

Semmiképp sem hagyhatom említés nélkül azt a női csapatot, akiktől annyi ötletet kapok, és akikkel együtt találjuk ki a bűnügyeket. Sokkal több vagytok nekem, mint egy egyszerű kritikuscsoport. Ti vagytok a legjobb barátnőim. Nővéreim, akikkel együtt írok, akiknek lelkében visszhangra találnak elképzeléseim, akik új ötletekre sarkallnak, és akiktől az összes vicces megoldás származik. Jennifer Archer, Anita Howard, Marcy McKay, Jennifer Miller, April Redmon, Catherine Spangler, mindannyiatoknak forró ölelés!

És mint mindig, most is szeretném megköszönni a férjemnek, hogy ismét mindvégig mellettem állt abban az őrületben, amit bizony néha egy író élete jelent. Szeretlek, Ernest!

Prológus

1979. március 8.

Éppen azt álmodta, hogy a sűrített levegővel működő csiszolókoronggal simogatja az erezett fa felületét meg a fecskefarkú fogazást, amelyet olyan gonddal készítettek el, hogy csiszolás után képtelenség észrevenni az illesztéseket. Mert ő meg a dattja már egy ideje titokban annak a tálalószekrénynek a pontos másán dolgozott, amelyért a mammja egyfolytában sóvárgott, mióta csak meglátta a Painters Mill-i régiségboltban. Alig várta már, hogy tanúja lehessen mamm elképedésének, amikor odaadják neki...

Ám ekkor a tizennégy éves Billy Hochstetler hirtelen fölriadt valamire. Maga sem tudta volna megmondani, vajon mire. Talán valami halk zajra odalentről. Talán csak a tetőt paskoló eső hangjára. Feküdt a puha ágy melegében, és megpróbált visszaaludni, de nem sikerült, mert maga sem tudta, miért, de túl hevesen dobogott a szíve. Csak bámult a sötétségbe, és fülelt. Ám csupán a távoli mennydörgés moraját hallotta, meg időről időre az eresz nyikorgását az ablaka alatt. Nem lehet tovább halogatni, hogy valamelyik nap föl ne másszanak datt-tal a létrán, hogy végre megigazítsák.

– Billy!

Már épp elszunyókált volna, amikor kisöccse suttogása visszarántotta az ébrenlétbe.

– Aludj tovább! – nyögött fel.

– De én hallottam valamit.

– Nem hallottál semmit. Alvás, különben fölébreszted a többieket!

– Emberek vannak odalent. Englischerek!

Erre már Billy is felkönyökölt, és dühös pillantást vetett az öccsére. Kicsi Joe, aki nemrég lett nyolcéves, olyan mókásan festett a túlságosan nagy, örökölt hálóruhájában, hogy Billynek vigyorognia kellett, annak ellenére, hogy bosszús volt, amiért felébresztették.

– Csak a zivatart hallod, pedig már messze van. Gyáva nyúl!

– Nem vagyok gyáva!

– Pszt! – mondta Billy kuncogva. Nem igazán hitte el öccse kijelentését. – Nem akarsz idebújni mellém?

– Ja! – felelte Joe az anyanyelvükön, majd odaszaladt, és úgy vetette rá magát a bátyja ágyára, mintha a patakba ugrana fejest.

Miközben az öccse melléje fészkelődött, hirtelen ő is meghallotta. Azt a zajt odalentről. Valami huppant, aztán mintha fa dörzsölődne fához. Ránézett Kicsi Joe-ra.

– Hallottad?

– Persze, hisz épp ezt mondtam!

Billy megfordult, lekapta az éjjeliszekrényről a zsebóráját, és hunyorogva nézte a világító számokat. Hajnali fél négyet mutatott. Még datt is csak egy órával később szokott felkelni! Hát akkor mi ez a zaj odalent?

Kiszállt az ágyból, és odament az ablakhoz. Elhúzta a függönyt, és kinézett a kavicsos felhajtóra, de nem látott senkit odakint. Nem állt ott bricska vagy autó. A csűrben sem ég a lámpa. Az asztalosműhely és a bolt ablakai is sötétek.

Lekapta a nadrágját a székről. Ahogy nekiállt magára venni, halk beszélgetés hangjai szűrődtek föl a szellőzőn keresztül, ahonnan a meleg levegő áramlott föl alulról. Ők otthon mindig Pennsilfaanisch Deitschet használtak. Odalent azonban angol nyelven beszéltek. Mit keresnek itt az Englischerek az éjszaka kellős közepén?

– Hová mész? – kérdezte tőle súgva az öccse.

Billy rápillantott Kicsi Joe-ra, aki az orráig húzta a takarót.

– Te csak aludj! – szólt rá.

– Én is megyek veled!

– Pszt! – csitította az öccsét, majd miután az ingébe is belebújt, elindult lefelé. Ahogy közeledett, összefutott a nyál a szájában, mert máris érezni vélte mamm szokásos reggelijének ízét. Még el sem érte a lépcső alját, amikor egy elemlámpa sárgás fénysugara villant meg mellette a falon.

– Datt? – kérdezte bizonytalanul. – Mamm? – próbálkozott megint.

De válasz helyett csak annyit hallott, hogy valakinek a léptei alatt megreccsen a deszkapadló.

Amikor a konyhába lépett, hirtelen olyan erősen világított a szemébe egy elemlámpa fénye, hogy el kellett takarnia.

– Ki az ott? – kérdezte riadtan.

– Fogd be! – csattant rá durván egy férfihang.

Billy döbbenetében majdnem hanyatt esett. A fénykörön túl egy farmerdzsekit viselő alak körvonalait vette észre, akinek valami kötött anyagból készült maszk takarta el az arcát. Aztán két durva kéz ragadta meg a karját, és bevonszolták a konyhába.

– Gyerünk, menj oda te is! Letérdelni!

Úgy érezte, mintha kalapáccsal vágták volna fejbe, amikor meglátta, hogy a konyhaasztal másik oldalán, fejük fölé emelt kézzel máris ott térdel mamm és datt: az édesanyja és az édesapja. Reszkető térddel kerülte meg az asztalt. Ki ez az Englischer? Mit keres itt? És mit akar tőlük?

Némán letérdelt a mammja mellé. Ők se szóltak egy szót sem. Kissé előrehajolt, hogy az apja szemébe nézhessen, remélve, hogy az ő tekintetéből képes lesz kiolvasni valamit. Hisz Willis Hochstetler mindig tudta, mi a teendő.

– A Jóisten majd megsegít bennünket – suttogta az apja az anyanyelvükön.

– Kuss! – Az angol pisztolyt húzott elő az övéből, és megfenyegette vele őket. – Kezeket a magasba! Tarkóra!

Billy fölemelte mind a két kezét, de annyira remegett, hogy alig tudta összekulcsolni a tarkóján az ujjait.

– Hol a villanykapcsoló? – dörrent rájuk a férfi.

– Csak petróleumlámpánk van – felelte datt. – Ott van a tűzhely mellett.

A férfi odalépett a lámpához, levette a pultról, és Billy felé lendítette.

– Gyújtsd meg!

A fiú erre fölpattant, és odasietett a pulthoz. Egyre magán érezte a férfi szúrós tekintetét, miközben gyufát vett elő az egyik fiókból, és a cilindert levéve, szakszerűen meggyújtotta a lámpabelet. Közben eszébe jutott az emeleten hagyott kisöccse, és némán azért fohászkodott, hogy bárcsak Joe visszaaludt volna.

– Add ide azt a lámpát!

Billy odanyújtotta neki, a férfi azonban olyan lendülettel vette át, hogy majdnem kilöttyent belőle az összes petróleum.

– Vissza a helyedre, és egy hangot se halljak!

Billy visszasomfordált az édesanyja mellé, és azon imádkozott magában, hogy vigyék el ezek az emberek, amiért jöttek, aztán menjenek a fenébe.

Egy másik férfi is bejött a konyhába, egyik kezében elemlámpával, a másikban pisztollyal. Testes, szőke hajú alak volt, nem teljes maszkban, csupán egy pánt takarta az orrát meg a száját.

– Hol a pénz? – kérdezte dühösen a családfőt.

A fiú még sohasem látta félni az apját. Most azonban datt arcára kiült a rémület. Látta, hogy szokatlanul tágra nyílik a szeme, a szája meg remeg az idegességtől. Tudta, hogy az apja nem a saját életét félti, még csak nem is a pénzt, amelyért pedig olyan keményen megdolgozott. Csakis a felesége és a gyerekei életéért reszket.

– Van egy befőttesüveg – felelte a dattja. – Abban a faliszekrényben a tűzhely fölött.

A szőke, olyan mohósággal a szemében, amelyet Billy nem értett, odasietett a tűzhelyhez, és föltépte a kisszekrény ajtaját. Kikapta a mogyoróvajas üveget, lecsavarta a tetejét, megfordította, és a pultra borította a tartalmát.

Billy nézte, hogyan hullanak kifelé a bankjegyek: húszasok, tízesek meg ötdollárosok. Legalább egy havi bevétel!

– Ha ennyire szüksége van a pénzre, én szívesen adtam volna magának munkát és rendes fizetést – motyogta alig hallhatóan Willis Hochstetler.

Erre azonban a szőke semmit se válaszolt.

– Mamm?!

Billy odakapta a fejét, ahonnan a hang érkezett: a konyhaajtóban ott állt Kicsi Joe. A majdnem földig érő hálóing alól kilátszódó lábacskája csontfehér volt. Billynek igazán csak akkor szorult össze a gyomra, mikor meglátta, hogy az öccse mögött Hannah, Amos, sőt az alig totyogó kis Edna is ott sorakozik.

– Die kinner! – pattant föl mamm a térdelésből. – Die Zeit fer in Bett is nau! – A gyerekek! Azonnal menjetek vissza az ágyatokba!

– Mit csinálsz? – pördült feléje a szőke, rászegezve a pisztolyát. – Vissza a helyedre!

Mamm azonban a gyerekek felé indult. Csakis ők érdekelték, talán meg se hallotta, hogy hozzá beszél a fegyveres alak.

– Mondd meg neki, hogy térdeljen vissza! – fogta most a farmerdzsekis a pisztolyát dattra. – Hallod, amit mondtam? Na mi lesz?

– Wanetta! – szólt rá feleségére datt. – Csináld, amit ez az ember mond!

Mintha megérezte volna, hogy valami nagyon nincs rendben, a kis Edna sírva fakadt. Erre Hannah is rákezdte. Még a nyolcéves Kicsi Joe is elpityeredett, hiába tartotta magát már férfinak, akik ugye sohasem sírnak.

Wanetta odatérdelt a gyerekekhez, és szorosan átkarolta őket.

– Pszt! – próbálta őket csitítani.

– Velünk nem lehet szórakozni! – dühöngött a szőke, miközben döngő léptekkel odament Billy mammjához, és megpróbálta elválasztani őt a gyerekeitől. – Vissza a helyedre!

– De hát még olyan kicsik! – tiltakozott a nő, kitépve magát a férfi szorításából, és továbbra is a gyerekeket ölelte. – Fogalmuk sincs semmiről.

– Mamm! – szaladt ki Billy száján az ijedt kiáltás, bár félelmében tényleg nem akart megszólalni.

– Wanetta! – szólt datt is, miközben föltápászkodott.

Ekkor pisztolydörrenés hasított bele a levegőbe. A lövés akkorát döndült, hogy Billynek majd szétrepedt tőle a feje. Mint a vízbe hajított kő keltette hullámok, a hang körkörösen terjedt mindenfelé. Közben látta, hogy datt meginog, és értetlenül bámul maga elé.

Hirtelen az egész házban olyan nagy lett a csend, mintha légmentesen lezárt konzervdoboz belsejébe kerültek volna.

– Datt?

Billy épphogy kinyögte ezt a szót, amikor az apja lassan fél térdre rogyott, majd arccal a padlóra zuhant. Visszafojtott lélegzettel fohászkodott magában a Jóistenhez, hogy állítsa valahogy talpra dattot. De az apja már meg se moccant.

A szőke betörő hirtelen megpördült, és a farmerdzsekisre förmedt: – Erre meg mi szükség volt?

A konyhában eluralkodott a káosz. A két férfi dulakodni kezdett: lökdösték, taszigálták egymást. Dühös ordítozásuk összekeveredett mamm jajveszékelésével és a kisgyerekek magas hangú visításával. Ezerféle sikoly visszhangzott egyszerre az egész házban.

Billy szinte öntudatlanul kúszott az apjához. Észre se vette, hogy meleg vére összekeni a kezét, miközben megragadja a vállát, és megpróbálja a hátára fordítani.

– Datt! – biztatta.

Willis Hochstetler szeme még nyitva volt, de teljesen eltűnt belőle az élet utolsó szikrája is. Az arca szürke színt öltött, a szája meg kékülni kezdett.

– Ébredj! – noszogatta Billy, miközben a keze apja vérrel átitatott ingén matatott. Kétségbeesetten törte a fejét, miképpen segíthetne rajta. – Mondd már meg, mit kell csinálnom! – kiáltott az arcába.

Ám datt már nem volt többé velük.

Billy arra az emberre pillantott, aki lelőtte az apját.

– Nem adta oda magának a pénzt? – kiáltott feléje. – Akkor minek csinálta ezt?

– Kuss! – sziszegte vissza a férfi, de Billy látta a maszk nyílásain keresztül, hogy a szeme tele van rémülettel.

– Na, gyorsan tűnjünk el innen! – förmedt rá a társa.

– Tedd el a pénzt a táskába!

Billy lassan föleszmélt a bódulatból, és ismét sikoltást hallott. Ám azt nem tudta volna megmondani, hogy mamm, valamelyik testvére vagy épp ő maga sikoltotta-e el magát.

Ekkor egy harmadik, farmeres, melegítőfelsős férfi is felbukkant a konyhában, akinek valami átlátszó anyag takarta az arcát. Ujjával rámutatott Billyre.

– Te meg az összes többi gyerek! Lefelé a pincébe! Na, nyomás!

A kisgyerekek mamm körül tolongtak, kivörösödött arcukon könnyek csorogtak, és egyik ijedtebben siránkozott, mint a másik.

– Ne bántsa őket! – nézett mamm könyörögve a férfira.

Miközben a pince felé indult, Billy az édesanyja tekintetét kereste, így jelezve neki, hogy induljon utána a gyerekekkel. Ám alighogy Wanetta fölemelkedett, a farmerdzsekis férfi rátette a kezét a vállára.

A három betörő gonosz pillantásokat váltott egymással, amitől Billynek szörnyű sejtelem szorította össze a gyomrát. Hiába volt még csak tizennégy éves, már tudta, hogy bármilyen szörnyű is ez a pillanat, a neheze még csak most következik.

A szőke fölemelte a pisztolyát, és a fiú arcának szegezte.

– Gyerünk, vidd a kölyköket a pincébe!

Billyt kezdte elhagyni a józan esze; teljesen összezavarodott. Úgy indult el a pince felé a testvéreivel, mint egy alvajáró. Miközben az ajtót nyitotta, és befelé terelte őket, igyekezett lelket önteni beléjük, amennyire csak tőle telt. Mielőtt ő maga is belépett volna a pincébe, megfordult, és visszanézett a mammra. Látta, hogy a szőke a karjánál fogva vonszolja a nappali felé. Egy másik betörő hátul, a nyakánál markolva taszigálta. A dulakodás közben még a hálóinge is elszakadt, és Billy szégyenkezve vette észre a hosszú ing alól előbukkanó fehérneműjét.

Vissza akart fordulni, hogy a segítségére siessen, de az arca előtt az átlátszó anyagot viselő betörő visszalökte, és rácsapta az ajtót. Aztán hallotta, hogy rátolja a reteszt is. Hirtelen olyan sötét lett, mint egy koporsóban. Billy kétségbeesetten rángatta a kilincset, de az ajtó meg se moccant. Mögötte az összes kicsi megint nyafogni és pityeregni kezdett. Tudta, hogy tőle várnak segítséget, és számítanak is rá.

– Billy, én úgy félek!

– Mammot akarom!

– Datt miért maradt fekve a padlón? – szipogott a kis Hannah.

Hogy a még nagyobb pániknak elejét vegye, feléjük fordult. A pinceajtó alatti résen annyi kis világosság mégis beszűrődött a konyhából, hogy látta csillogni az arcukon a könnyeket.

– Kicsi Joe! A lenti asztalon kell lennie egy petróleumlámpának. Segíts azt meggyújtani nekem! – szólt oda a legnagyobb öccsének.

Aztán választ sem várva megragadta a korlátot, és elindult lefelé a lépcsőn. Mikor a lába elérte a pince keményre döngölt földpadlóját, balra fordult, és óvatosan kitapogatta az utat az asztal felé, amelyet mamm leginkább szappankészítéshez használt. Kezével óvatosan tapogatni kezdett az asztal lapján, valamit le is vert, de végül megérezte a petróleumlámpa gömbölyű cilinderének párás üvegét. Közvetlenül mellette megtalálta a gyufásdobozt is, és sikerült hamar világosságot csinálnia.

– Kicsi Joe! – nyújtotta oda az öccsének a lámpát. – Szeretném, ha most nagyon bátor lennél, és te vigyáznál a kicsikre.

A kisfiú megfogta a petróleumlámpát. – D-de te hová akarsz menni?

– Muszáj segítenem mammnak! – felelte Billy, még azelőtt, hogy egyáltalán tudta volna, hogyan is fogja ezt megvalósítani. Odaszaladt a pinceablakhoz, amely az udvarral volt egy szintben. Túl magasan helyezkedett el ahhoz, hogy elérje, hacsak nem kapaszkodik föl valamire. Ám létrát nem tartottak a pincében. Billy körülnézett. A fal mellett álló polcokat megtöltötték a szerszámok meg a különféle edényekbe és dunsztosüvegekbe eltett savanyúságok és lekvárok. Aztán a fal mellett álló, ósdi mángorlós mosógépre esett a pillantása.

– Segíts nekem idetolni azt a mosógépet!

Kicsi Joe szipogott, kitörölte a szeméből a könnyeket, majd Hannah kezébe nyomta a lámpást, és segítőkészen odament a jókora masinához. A gépezet rozsdás kerekei mély árkokat vájtak a földpadlóba, mire az ablakhoz gurították.

Billy fölkapaszkodott a gép tetejére, aztán a rászerelt mángorlóra állva a könyökével kitörte a pinceablak üvegét. Visszanézett a válla fölött. A petróleumlámpa pislákoló fényében szorosan egymás mellett ott állt az összes testvére. Egy egész csomó könnyes, riadt arcocskát és remegő szájat látott.

– Nemsokára visszajövök mamm-mal együtt! – mondta. – Ígérem nektek!

Aztán két kézzel az ablakkeretbe kapaszkodva fölhúzta magát, és kibújt az ablakon. Kint volt a szabadban. Hódara hullott az arcára. Hallotta, hogy valahol nem messze egy autó motorja zúg. Mikor a zaj irányába fordult, az autó hátsó irányjelzőinek piros fényeiből meg tudta állapítani, hogy a kocsi már a házukhoz vezető bekötőút felénél jár. Imádkozott magában, hogy utolérje őket, mielőtt ráfordulnak az útra. A kocsi után iramodott. A kavics szúrta meztelen talpát, de nem is érezte a fájdalmat. Forró lehelete meglátszott a levegőben. Fogalma sem volt, hogyan fogja tudni megállítani őket. Nem volt semmiféle terve. Csak azt az egyet tudta: nem engedheti, hogy elhurcolják a mammját!

Az autó már majdnem rákanyarodott az útra, amikor beérte őket. Továbbfutott a kocsi oldala mellett, és elkezdte tenyerével püfölni az ablakot.

– Álljanak meg! Megállni!

A kerekek nedvesen csikorogtak a kavicsúton: a kocsi egy darabon még csúszott, mielőtt megállt. Billy a vezetőülés melletti ablaknál termett.

– Adják vissza az édesanyámat!

Kivágódott az ajtó. Billy mozgolódást látott odabent. Mamm megpróbált a hátsó ülésen keresztül előrefurakodni.

– Billy! Hagyd abba! Fuss innen, fuss!

A sofőr nagyot vágott a fiú képébe. Akkorát, hogy a lába elemelkedett a talajtól. Az orrnyergébe belehasított a fájdalom. Hanyatt vágódott a földön, feje a kavicsos útnak ütődött, a két keze tehetetlenül csapódott a feje fölé. Félig eszméletlenül érezte, hogy sár itatja át az ingét. Hallotta, ahogy a kocsi kerekei megint a kavicsot őrölik. Arcába csapott a kipufogógáz.

Nyöszörögve négykézlábra küzdötte magát. Aztán elöntötte a pánik, amikor meglátta, hogy a kocsi az autóútra kanyarodik.

– Mamm! – tört föl a torkából a kiáltás.

Már azon törte a fejét, hogy az autó után rohan, amikor valami furcsa narancsszínű fényre lett figyelmes a fák csúcsa fölött. Riadtan fordult vissza a ház felé. Egy pillanatig mozdulni sem tudott, mikor rájött, hogy lángok okozzák a sárgás fényt. És akkor eszébe jutott a pincében hagyott petróleumlámpa.

Újabb üvöltés tört ki a torkából, aztán teljes erejéből rohanni kezdett a ház felé. Átvágott az oldalsó udvaron, egyenesen a pinceablak felé. Kétségbeesett rémülettel vette észre, hogy a kis ablakból csak úgy ömlik a füst.

– Kicsi Joe! Hannah! – kiáltotta, majd hasra vetette magát, és bedugta a fejét a pinceablakon. A kiáramló forróság szinte lemarta az arcáról a bőrt, és a szeme is égett tőle. De azért látta, hogy az ablaktól úgy háromméternyire már ezernyi apró lángnyelv nyaldossa a pince mennyezetét. Megcsapta a lángra kapott műanyag ismerős, fanyar bűze.

Eszelős tekintettel nézett körül.

– Segítség! – ordította.

Újra lekuporodott, és ezúttal lábbal előre próbált keresztülbújni a pinceablakon, de a forróság és a füst megakadályozta benne. Érezte a lángra kapott nadrágszárából áradó bűzt. Érezte, ahogy a szörnyű forróságtól hólyagok keletkeznek a talpán.

Ismét hatalmasat kiáltott, de sehonnan sem érkezett válasz.

Csak a dühödt sistergést hallotta, amellyel a füst gomolygott kifelé a parányi ablakon, meg a tűz eszeveszett bömbölését, ahogy belülről kifelé haladva kezdte felemészteni az egész házat.

1. fejezet

Napjainkban

Meglehetősen régen esett meg vele, hogy a nap végén kocsmában találta magát, hát még egy ilyen lebujban, mint a Rézvasút Bár, ahol így üvölt a zene, ilyen ócskák az italok, és olyan ricsajt csapnak a kamaszok, hogy rögtön megfájdul tőle az ember feje. Egyáltalán nem a maga fajta férfiaknak való hely. Fogalma sem volt, mi az ördögöt keres itt. Ám valahogy épp ez illett a ma esti hangulatához. Jó sötét a hely, ahol mindenki arctalan – egy lélek sem fog emlékezni éppen őrá.

Eddig már négy üzenetet kapott, és mindegyik fenyegetőbb volt az előzőnél. Az elsőt a levélszekrényben találta meg egy héttel ezelőtt. Tudom, mit tettél! A másodikat a Lexusának a szélvédőjére ragasztották. Tudom, mit műveltetek mindnyájan! A harmadikat a konyha küszöbén, a szúnyogháló mögött. Találkoznunk kell, különben megyek a rendőrségre. Mind a három üzenetet kék tintával írták egy-egy ugyanabból a jegyzetfüzetből való félbetépett papírdarabra. A negyediket nem sokkal korábban, ma este találta a bejárati ajtóra ragasztva. Hochstetler-farm, éjjel 1 óra, egyedül gyere!

Először próbált úgy tenni, mint aki nem is érti az üzeneteket. Hisz annyi őrült mászkál mindenfelé. Végül is ő már régóta sikeres ember. Van egy gyönyörű háza. Kényelmes életet él. Méregdrága kocsit vezet. Biztos vannak jó páran, akik mindezt irigylik tőle. Azért vált célponttá, mert valaki szemet vetett arra, ami az övé, és bármire hajlandó, hogy megszerezze.

Úgyhogy egyszerűen összegyűrte a cédulákat, és a szemétbe hajította őket. Megpróbált nem is törődni velük. A lelke mélyén persze pontosan tudta, hogy ezzel a probléma nincs megoldva.

Tudom, mit műveltetek mindnyájan!

Valaki olyasmit tud, amit nem lenne szabad tudnia. Méghozzá róla! És a többiekről. Arról a bizonyos éjszakáról. Olyasmit, amit elméletileg senki sem tudhatna.

Hacsak nem volt jelen! – súgta neki egy óvatos hang belülről.

Egyfolytában azon tépelődött, ki lehet az, és pontosan mit akar. Egyetlen magyarázata van a dolognak: valaki zsarolni akarja. De ki lehet az?

Aztán két nappal ezelőtt végre meglátta a nőt. Ott sétált az út szélén, egészen közel a házához. Ám mire lelassított, és megállt, hogy jobban megnézze magának, addigra nyomtalanul eltűnt, ő pedig kételkedni kezdett benne, hogy egyáltalán látott valakit. Vagy csak a rossz lelkiismerete szórakozott vele?

Már jó pár éve, hogy utoljára beszélt egykori társaival. A harmadik cetli után azonban lelkiismeretesen végigtelefonálta őket. Bár egyikük se mondta, hogy gyanús üzenetet kapott volna mostanában, mindannyian megígérték neki, hogy felhívják, ha ilyesmi történik. Ha bármelyikük tudott is ennél többet, válaszaikból ez mindenesetre nem derült ki.

A negyedik üzenet elolvasása után ugyanúgy töltötte az este hátralevő részét, ahogyan máskor is szokta. Kínai kaját rendelt, aztán megnézett a tévében egy filmet. A film után felbontotta azt a skót whiskyt, amelyet a lányától kapott karácsonyi ajándékba még két évvel ezelőtt. Fél tizenkettőkor aztán, immár idegesen és türelmetlenül, kinyitotta a fegyverszekrényét, megtöltötte a 380-as Waltherét, és bedugta a zakója belső zsebébe. Fölkapta a Lexus kulcsait, és mivel egyetlen olyan helyről tudott, amely ilyenkor még nyitva van a környéken, ide hajtott, a Rézvasút Bárhoz.

A torkát még mindig marta az alig vizezett skót whisky, így üldögélt egy hátsó bokszban a fülszaggató rockzene zajában, az órát bámulta, és várta, hogy teljen az idő.

Tudom, mit műveltetek mindnyájan!

Miközben két fiatal lányt figyelt, akik nyilván csak táncolni jöttek, hisz nem is ihattak alkoholt, előbányászta a zsebéből az iPhone-ját, és legörgette a kontaktlistát addig a névig, amelyre most szüksége volt. Ahhoz már késő volt, hogy bárkit felhívhasson ilyenkor, különösen olyasvalakit, aki manapság már szinte idegen a számára, úgyhogy inkább az SMS mellett döntött.

Indulok a találkozóra. Majd hívlak, hogy mi lett az eredmény.

Még elüldögélt egy darabig a kezében lévő telefont bámulva, mielőtt a Küldés gombot megnyomta volna, s egyre azzal nyugtatta magát, lehetetlen, hogy bárki is tisztában legyen vele, mit is tett ő annak idején. Hiszen már harmincöt év eltelt azóta. Egy egész élet. Megnősült, létrehozott egy sikeres ingatlanügynökséget, fölnevelt négy gyereket, és túl van egy váláson is. Régen maga mögött hagyta azt a bizonyos éjszakát. Elfelejtette, hogy egyáltalán megtörtént. Vagy legalábbis megpróbálta tökéletesen elfelejteni.

Valaki mégis tud róla.

Ettől rögtön a mellkasába hasított a fájdalom, mintha konyhakéssel szúrták volna meg. Nagyot sóhajtva ejtette vissza a zsebébe a telefont, aztán megint fölnézett az órára. Már majdnem egy óra. Ideje indulni! Felhörpintette az italát, felkapta az asztalról a kulcsait, és elindult kifelé.

Tíz perccel később már az Old Germantown Roadon tartott észak felé. Úgy ömlött az eső, hogy alig látta az út közepét jelző szaggatott vonalat.

– Maradj a saját sávodban! – motyogta maga elé, mert úgy érezte, a saját hangja megnyugtatja.

Sok-sok éven át érezte úgy, hogy a múltnak immár semmi hatalma fölötte. Néha már majdnem sikerült meggyőznie magát, hogy az a bizonyos éjszaka meg sem történt. Hogy csak valami vissza-visszatérő rémálom, amelybe csak fölajzott képzelete hajszolja bele néha. A mostanihoz hasonló éjszakákon azonban az igazság úgy sújtott le rá, mint a hóhér bárdja az elítéltekre. És ilyenkor ráébredt arra, amivel mindig is tisztában volt tudata legmélyén, amely leginkább egy pulzáló, rákos csomóhoz hasonlított, hogy igenis vannak bűnök, amelyekre nincs bocsánat. Meg kell fizetnie a tettéért. Mindvégig tudta, hogy egy nap a Jóisten – hacsak nem maga a sátán! – gondoskodik róla, hogy megfizettesse az adósságot.

A kormánykerékbe kapaszkodva annyira előre kellett hajolnia, hogy az orra már majdnem a szélvédőt érte. Olyan hangosan verték a kövér esőcseppek a kocsi tetejét, mint amikor egy bádogkerítésbe őrült géppuskasorozatot eresztenek. A sztereó hangszórókból Jim Morrison kísérteties hangja áradt, bár nem sikerült elnyomnia a kintről beszűrődő zajt. A zene az efféle éjszakákon kissé mindig meg tudta nyugtatni. A hang az életet jelentette; arra emlékeztette, hogy mások is élnek még a világon kívüle, és ettől nem érezte annyira elszigeteltnek és magányosnak magát. Hirtelen viszont fölrémlett benne, sőt meg mert volna esküdni rá, hogy azon a borzalmas éjszakán is pont ugyanez a szám ment valahol...

Egy pillanatra levette a szemét az útról, hogy másik csatornára kapcsolja a rádiót. Aztán, amikor ismét fölpillantott, ott volt a nő. Ott állt az úton, alig pár méternyire a lökhárítója előtt. Azonnal beletaposott a fékbe. A Lexus kifarolt. A reflektorok őrült sebességgel söpörtek végig az esőfüggönyön és az út menti fák fekete törzsein. A kocsi teljes száznyolcvan fokos fordulatot tett az úton, és a menetiránnyal pontosan szemben állt meg.

Hallotta a saját szívdobogását, de csak ült levegő után kapkodva, és úgy szorította a kormányt, hogy az ujjpercei belefehéredtek. A férfi eddig nem hitt a kísértetekben, ám tudta, hogy most semmiképp sem láthatta azt, amit látni vélt. Hisz Wanetta Hochstetler már harmincöt éve halott! Nyilván az ital az oka, hogy káprázik a szeme.

Hirtelen megrémült attól, hogy esetleg erre jön egy rendőr, felfigyel rá, amint az éjszaka kellős közepén remegő kézzel, piától bűzlő lehelettel itt üldögél, úgyhogy gyorsan a helyes irányba fordult a kocsijával. De képtelen volt elszakadni ettől a helytől. Legalábbis amíg meg nem bizonyosodik róla, hogy mit is látott. Hunyorogva bámult ki a szélvédőn keresztül, de sem az úton, sem az útpadkán nem látott egy lelket sem. Aztán beleborzongott a felismerésbe, amikor észrevette az út mentén álló réges-régi postaládát. Az ósdi fémdobozt összevissza püfölték az évtizedek során – bizonyára kamaszok sörösüvegekkel vagy baseballütőkkel –, sőt itt-ott mintha vadászpuskából kilőtt sörétek is lyukakat ütöttek volna rajta. A ráfestett nevet azonban ennyi idő után is ki tudta venni: HOCHSTETLER.

Nem volt a kocsiban sem elemlámpa, sem elemes villogó vész esetére, de semmiképp se tehette meg, hogy ne szálljon ki a kocsiból. Érezte ugyan a pisztoly súlyát a belső zsebében, de egyáltalán nem nyugtatta meg a fegyver, semmivel sem érezte nagyobb biztonságban magát. A motort nem állította le, fölhajtotta a zakója gallérját, és nagy lendülettel kinyitotta a kocsi ajtaját. Alighogy kilépett a sötét éjszakába, arcába csapott a zápor. De hátulról is befolyt a gallérja alá a víz; olyan hideg volt, mintha egy csontváz ujjai kulcsolódtak volna hátulról a nyakára.

– Ki van ott? – kiáltott egy nagyot.

Előrement egészen a kocsi elejéhez, alaposan megvizsgálva a lökhárítót és a motorháztetőt is. Ám sehol semmi horpadás. Se vér. Hogy mégis teljesen biztosra menjen, megkerülte elölről az autót, és tenyerével végigsimította az anyósülés felőli ajtót is. Ezen se látszódott egyetlen apró karcolás sem. Nem ütött el senkit és semmit: sem embert, sem állatot. Nyilván csak a fáradt szeme vezette félre...

Még ott állt tanácstalanul a kocsi ajtaja mellett, amikor a nő előlépett a ködös sötétből. A férfinak a lába is földbe gyökerezett a rémülettől. Sőt valamitől, ami még a félelemnél is rosszabb. Attól, hogy rájött, végig tévedésben élt. Mivel az eltelt idő, bármennyire is akarja valaki, nem hoz feledést. Íme, eljött az igazság pillanata!

A nő ruhája egy olyan alakra tapadt, amely még mindig karcsúnak, erősnek és ruganyosnak látszott. A szakadó eső és a teljes sötétség miatt nem tudta kivenni az asszony arcának minden részletét, de azonnal felismerte a telt, vörös ajkát. Kiengedte hosszú haját, amely még egyáltalán nem őszült meg. Pontosan tudta, képtelenség, hogy ugyanúgy nézzen ki annyi év után. Mindazok után, ami vele történt. Mindazok után, amit ők műveltek vele!

– De hisz ez nem lehet maga! – A hang, amely előtört a torkából, egy halálos ágyán fekvő vénemberére hasonlított, aki majdnem megfullad a saját nyálától, miközben csodáért könyörög, ami sosem következik be.

A nő szája olyan gúnyos mosolyra húzódott, amelytől a férfi ereiben megfagyott a vér.

– Úgy látom, kissé meg van lepve.

– De hisz maga halott! – motyogta a férfi, miközben remegő kézzel törölgette a szemébe csurgó esőt. Ám amikor ismét kinyitotta a szemét, a nő még mindig ott volt, éppoly elevenen és ismerősen, mint egykor, és mint a harmincöt éve ismétlődő rémálmaiban is. – De hát hogyan...?

A nő, anélkül hogy egy pillanatra is levette volna a szemét a férfiról, kinyitotta a vezetőülés ajtaját, benyúlt, és leállította a motort. Aztán a slusszkulccsal a kezében hátrament a kocsi végéhez, és bedugta a zárba. A zár nagyot kattant, és a csomagtartó teteje fölnyílt.

– Másszon be! – parancsolt rá a férfira.

Amikor a férfi nem mozdult, a nő előkapott egy revolvert, és a mellkasának szegezte. A férfinak eszébe jutott a belső zsebében lapuló Walther, de nem volt biztos benne, hogy az asszony nem puffantaná-e le, mielőtt előhalássza.

Inkább fölemelte a kezét.

– Mit akar tőlem?

A nő közelebb lépett, rászegezte a fegyverét, amelynek csöve így alig félméternyire volt a homlokától. Az asszonynak egyáltalán nem remegett a keze, és a férfi látta, hogy az ujja ott feszül a ravaszon.

– Gyerünk! – szólt rá a nő még egyszer.

Minden ízében reszketve, ügyetlen mozdulatokkal kászálódott be a csomagtartóba. Miután végzett, fölnézett az asszonyra.

– Nem állt szándékunkban. Esküszöm magának, hogy nem állt szándékunkban!

Nem hallotta a lövés dörrenését.

Belinda Harrington az édesapja házának tornácán állt, és olyan erővel kopogtatott az ajtón, hogy a keret is beleremegett.

– Apa! – Várt egy kicsit, aztán a kéztövével megint vagy egy tucatszor megdöngette az ajtót. – Apa? Itthon vagy?

Már két napja egyfolytában hívogatta, de az öreg nem válaszolt a telefonjaira. Ebben persze nem volt semmi szokatlan; az apja néha túlzásba vitte a függetlenségét. Ha olyan kedve támadt, nem törődött a hívásokkal. De azért két teljes nap már túlzás. Ez még Dale Michaelstől is furcsa.

Belinda, azon bosszankodva, hogy nem hozott magával ernyőt, a tetőről vízesésszerűen zuhogó esőfüggönyön keresztül végighordozta a tekintetét a felhajtón. Az apja Lexusa a szokott helyen parkolt, tehát az öregnek itt kell lennie valahol. Hacsak persze nem csajozott be, és nem ment el valami nőcskével annak a lakására vagy egy woosteri szállodába. Belinda ezt is el tudta képzelni róla. Mama ugyan sose mondta ki teljesen nyíltan, de félreérthetetlen utalásokkal világosan Belinda tudomására hozta, hogy a hűség nem tartozik a férje erősségei közé.

Belinda tölcsért formált a két kezéből, úgy kiáltott: – Apa!

Aztán jobban szemügyre vette az úgy húszméternyire lévő pajta tolóajtaját, és csak most tűnt fel neki, hogy az egy jó méternyire nyitva van. Az apját eddig ugyan még sohasem rabolták ki, de azért meglehetősen adott a biztonságra. Nem szokta a pajta ajtaját csak így nyitva hagyni, főleg ha elment hazulról. Belinda tarkóján felállt a szőr az aggodalomtól. Vajon az öreg kiment megetetni a csirkéket, aztán rosszul lett és elesett odabent? Azóta is ott fekszik valahol a földön, és segítségre vár? Az apjával nemigen történtek efféle balesetek, de Belinda fejében most már mindenféle megfordult. Mi van, ha esetleg szívrohamot kapott?

Az eső elleni védekezésképpen a fejére húzta a kabátját, és átszaladt a kavicsos kis úton. Már istenigazából ömlött az eső, és mire Belinda a pajtáig ért, teljesen átázott a cipője, és csupa lucsok lett a nadrágja szára. Még jobban félrehúzta a tolóajtót, belépett a pajtába, majd odabent jól lerázta magáról a vizet. Sötét volt, és az egész helyiséget megülte a baromfiürülék meg a penészes széna kellemetlen szaga. A lábánál, alig egyméternyire tőle, három apró gyöngytyúk kapirgált a döngölt földpadlón. Micsoda buta jószágok! Fogalma se volt, minek tartja őket az apja. Hisz ezek az év egyik felében egyáltalán nem is tojnak, csak a gyönyörű petúniákat teszik tönkre, amelyeket tavasszal épp ő ültetett ki a kertbe az apja kedvéért. Megborzongott, összefogta magán a kabátját, és felkapcsolta a villanyt, de a pajtában lévő egyetlen villanykörte alig segített valamit.

– Apa! Itt vagy?

Belinda hegyezte a fülét, kap-e valami választ, de szinte semmit sem lehetett hallani a bádogfalakat verő eső zajától. Legalább tucatnyi helyen akadály nélkül csurgott be a víz a lyukas tetőn, és jókora tócsák keletkeztek a döngölt földpadlón. Legalább a gyöngytyúkok nem szomjaznak...

A pajta valaha jókora, masszív épület volt, lóállásokkal, melyek deszka válaszfalai mára mállani kezdtek, és a magasban óriási, pókhálókkal beszőtt tetőgerendák tartották a mennyezetet. Gyerekkorukban sokat játszottak itt a fivérével, egy időben még saját pónijuk is volt. Ám sem ő, sem a testvére nem voltak oda különösebben a többi állatért, így aztán amikor az édesapjuk elindította az ingatlancéget, a pajta lassan egyfajta garázzsá alakult át, ahol az öreg autókat bütykölt. Az egykor modern, farostlemezzel borított munkapad még mindig itt állt a helyén, ám a szerszámokat már vastag porréteg borította. A fal mellé mindenféle rendszert nélkülözve felhasználásra váró deszkalapokat támasztottak. Egy ablak mellett, amelyen kevéske fény szűrődött be a pajtába, ott állt a régóta nem használt rotációs kapa. Mikor a bátyja tizenkét éves volt, egyszer majdnem levágta a saját lábát azzal a géppel.

A padlót fedő por ráragadt a cipőjére, mire odalépkedett a munkapadhoz. Ott aztán Belinda még egy utolsót kiáltott, majd megfordult, és elindult kifelé. Ám még félúton sem járt, mikor egy vaskos tartógerenda túloldalán hirtelen valami szokatlan dolog keltette fel a figyelmét. Óvatosan közelebb ment a gerendához, fölnézett, és legnagyobb megdöbbenésére egy pár bőr cipőtalpat meg két nadrághajtókát vett észre. A látványtól rémülten hátrahőkölt, aztán ismét fölpillantott. Most már a két lábat, sőt az egész testet látta. Az alak egyik karja lelógott. A nyaka valami egészen különös módon ki volt tekeredve.

Olyan hang tört elő a torkából, amelyről eddig azt hitte, nem is képes kiadni. Egyelőre csak a tudata legmélyén kezdett motoszkálni a szörnyű sejtés, hogy aki ott lóg a gerendáról, esetleg az ő apja. Szomorúság öntötte el, hogy ezek szerint meghalt, ilyen borzalmas módon, ráadásul úgy, hogy még csak el sem köszönt. Ám az élettelen test látványának szörnyűsége minden egyéb érzelmet, a fájdalom vagy a veszteség érzését is teljesen elfojtotta benne.

– Apa! Jaj, édes istenem! Apa! Apa, hogy voltál képes ezt tenni velem?

Aztán megállíthatatlanul jajveszékelve fordított hátat a látványnak, és őrült sebességgel iramodott ki a tolóajtón, ki a zuhogó esőbe.

2. fejezet

John Tomasetti a konyhapultnál állva éppen zöldpaprikát szeletel, amikor megcsörren a mobilom. Én a konyhaasztalnál ülök, és úgy teszek, mintha nem is őt figyelném a laptopom mögül, amelyen Auggie Brock polgármester úrnak próbálok valami válaszfélét fogalmazni, szórakozottan azt kívánva, a diplomácia bárcsak ne volna ilyen fontos része a mindennapi munkámnak.

– Remek időzítés – szólal meg John.

Somolyogva nézek rá a szemem sarkából, és a mobilomért indulok, amely mindjárt le fog esni a konyhapultról, annyira rezeg. A harmadik csörgésre sikerül elkapnom.

– Burkholder – szólok bele.

– Itt Glock.

Rupert „Glock” Maddox az én mindössze négy főből álló rendőrőrsöm egyik oszlopos tagja. Az egykori tengerészgyalogos, aki két bevetést is végigcsinált Afganisztánban, rendkívül képzett, kiegyensúlyozott és visszafogott hivatásos rendőr. Ezek mind olyan tulajdonságok, amelyeket én igen nagyra becsülök, különösen azoknál, akik a bűnüldözés területén dolgoznak. Glock általában a délelőtti műszakban dolgozik, de most halványan fölrémlik bennem, hogy a napokban pár éjszakai ügyeletet is vállalt az egyik kollégája kedvéért.

– Üdv! – felelem, miközben a szemem sarkából továbbra is Tomasettit figyelem, aki épp egy jókora fej hagymának támad neki a késsel. Nem tudom megállni, hogy el ne mosolyodjak.

– Mi a helyzet? – kérdem aztán Glocktól.

– Haláleset a Michaels-birtokon. Az áldozatot egy gerendára fölakasztva találták meg a pajtában.

– Öngyilkosság?

– Annak tűnik.

– Van már tippje, hogy ki az áldozat?

– Szerintem Dale Michaels.

A név ismerős számomra, bár nem hiszem, hogy valaha is találkoztunk volna személyesen. Rémlik, mintha az illetőnek lett volna valami köze az elegáns Juharfa lakópark fejlesztéséhez. – Ki találta meg a holttestet?

– A lánya.

– Coblentz doki már úton van? – kérdezem, a halottkémre utalva.

– Szerintem rögtön itt lesz.

– Én is ott leszek tíz percen belül.

– Vettem.

Kihúzom a telefonomat a töltőből, és ahogy megfordulok, látom, hogy Tomasetti épp a kezét törölgeti egy konyharuhában.

– Jól hallom, hogy épp egy új hulla akadt a horgodra? – kérdezi.

Bólintok. – Glock szerint valószínűleg öngyilkosság.

– Tudjátok már, ki az áldozat?

– Egy Dale Michaels nevű fickó. Nem ismertem személyesen.

– A seriffhivatalé az ügy?

– A városon belül történt, úgyhogy az én dolgom. – Vetek egy pillantást az argentin cabernet-re, amelyet John már kinyitott, hogy szellőzzön egy kicsit, mielőtt kitölti, és ettől egy kissé elszomorodom. – Sajnálom, de mennem kell.

– Ezek szerint rám marad az összes zöldség földarabolása.

– És nyilván az egész üveg bort is neked kell meginnod – felelem nevetve. – Így jár az, aki összebútorozik egy rendőrfőnökkel.

Odasétál hozzám. Átkarolja a derekamat, én meg hozzásimulok. Érzem az arcszeszének meg a zöldpaprikának a szagát, de azt az összetéveszthetetlen illatot is, amely a sajátja, és amelyet már megtanultam szeretni. Lehunyom a szemem, és arcomat a mellkasához szorítom. Tudom, hogy ez léhaság a részemről, amikor épp most találtunk egy holttestet, de sehogy sem akarózik elindulnom hazulról.

– Jól áll neked, hogy ilyen házias vagy, Tomasetti!

– Te persze csak a konyhában kamatoztatod a képességeimet.

– Ott is. – Lábujjhegyre állok, és finoman a szájához érintem a számat. – Ez el fog tartani egy darabig.

– Sebaj. Megvárlak.

Kibontakozom az öleléséből, és fölkapom a szék hátán lógó kabátomat. Tomasettinek közben már ismét kezében a kés, és buzgón folytatja a hagymaszeletelést.

– Meg ne idd nekem az összes bort! – fenyegetem meg mókásan.

– Akkor ne maradj el sokáig!

Mindkettőnk arcán mosoly ül, miközben kiviharzom az ajtón.

3. fejezet

Pocsékabb időt aligha választhattam volna az autózáshoz: dühöng a szél, és ömlik az eső. Úgyhogy húsz percig is eltart, amíg eljutok Woosterből a helyszínig, amely még épphogy Painters Millhez tartozik. Kétszer is le kell lassítanom útközben. Egyszer azért, mert az út egy része víz alá került, egyszer meg azért, mert az ablaktörlőim már nem bírnak az özönvízszerűen szakadó esővel. A Michaels-birtok csak egy keskenyebb útról közelíthető meg, amely párhuzamosan fut a városunkat átszelő vasúti sínekkel. Amikor a ház felé kanyarodom, a kocsim fényszórói egy kaviccsal felszórt utat világítanak meg, melynek közepén gaz magasodik. Ma este már másodszor hálálkodom magamban, hogy ilyen strapabíró autót vezetek. Aztán magam előtt megpillantom Glock járőrkocsijának villogó fényeit.

Leparkolok egy másik autó, egy egészen újnak tűnő Lincoln Navigator mögé. Jobbra tőlem a Tudorok korát idéző stílusban épült nagy ház ablakai teljesen sötétek. Balra egy hatalmas pajtaépület tornyosul. Nyitva áll a tolóajtaja, odabenn Glock elemlámpájának fénysugara jár ide-oda. Veszem a rádiómat.

– Tíz-huszonhárom – mondom a rendőrségi kódot a diszpécsernek.

– Vettem, főnök! – feleli a második műszakban dolgozó központos.

– Tíz-huszonnyolc.

– Jöhet a rendszám.

Hunyorogva nézek át a szélvédőn patakokban ömlő esőn, és betűzni kezdem a Lincoln rendszámát.

– Delta, Hotel, Alfa, hármas, hetes, nulla, kilences.

Hallom a rádióból, ahogy az ügyeletes központos bepötyögi a rendszámot az adatbázisba.

– Meg is van. 2006-os Lincoln, a Painters Mill-i Christopher Thomas Harrington tulajdona.

– Tíz-négy. Vettem. – Fölkapom az esőköpenyemet és a jókora elemlámpámat a hátsó ülésről, majd kiszállok. Mire a kapucnit a fejemre húzom, a hajamról a nyakamba csurog a víz. Elindulok a pajta felé.

Amikor belépek az épületbe, szinte megsüketülök attól, ahogy a bádogtetőn dörömböl az eső, az egész hodály csak úgy visszhangzik belé. A sötétben is ki tudom venni, hogy a helyiség óriási. A döngölt padlóról hatalmas tartóoszlopok futnak a magasba. Az egyik gerenda túloldalán megpillantom a magasból lelógó kötélen csüggő holttestet. A bent pislákoló egyetlen villanykörte gyér fényében nem látom jól a részleteket, de a kicsavarodott nyakat és a szájból kilógó nyelv sziluettjét ki tudom venni. A földtől úgy száznyolcvan centi magasságban egy pár kitaposott bőrcipő himbálózik, alatta Glock már a helyszínt lezáró szalag elhelyezésével van elfoglalva. Jólesően látom, hogy makulátlan az egyenruhája, mint általában, a bakancsa pedig olyan fényesen ragyog, mintha most lépett volna elő egy rendőrségi toborzóvideóból.

A tolóajtótól rögtön balra egy harmincas éveiben járó nő szipog, és a könnyeit törölgeti egy használt papír zsebkendővel. Steppelt kabátot és feszes nadrágot visel, a lábán levendulaszín lapos sarkú cipő. Gondolom, ő lehet az áldozat lánya. Valószínűleg övé a kint parkoló Navigator, és ő talált rá az áldozatunkra. A haja olyan ragyogóan vörös, mint az újonnan vert rézpénzek. Elképesztően göndör tincsei szanaszét állnak. Glock nyilván fölajánlotta neki a saját esőköpenyét, mert abba burkolózik. Látom, hogy így is didereg.

A szememmel és egy biccentéssel jelzem, hogy nemsokára beszélni szeretnék vele, majd odamegyek Glockhoz.

– A nő találta meg?

Bólint. – A neve Belinda Harrington. Painters Mill-i lakos.

– Kikérdezte már?

– Röviden, épp csak a személyazonosságát állapítottam meg. A férfi az apja. Pár napja hiába próbálta elérni. Nem válaszolt a hívásaira, így elugrott hozzá. Mikor a kopogtatására se bukkant fel, gyanakodni kezdett, és kijött ide a pajtába.

Erőt gyűjtök, nehogy túlságosan remegjek, és jobban szemügyre veszem a holttestet. A kötél annyira belemélyedt a nyakba az ádámcsutka táján, hogy a fej egészen különös módon hátracsuklott. Bal kezének ujjai beszorultak a kötél alá, mintha utolsó pillanatban meggondolta volna magát, és ki akart volna szabadulni a szorításból, de testének súlya már lehúzta, lehetetlenné téve a menekülést. Nem vagyok szakértő, de azért láttam már néhány akasztott hullát az évek során. Ez az eset azonban semmiképp sem szokványos.

– Pokoli módja a halálnak – jegyzem meg halkan.

Glock sóhajt egyet válaszul, miközben fölnéz az áldozatra. Vajon mi jár az emberek eszében, amikor ilyen baromságokat csinálnak?

Meg se próbálok felelni a kérdésére.

– Talált búcsúlevelet?

Megrázza a fejét.

– Majd akkor tudok egy kicsit jobban körülnézni, ha érkezik valami lámpa.

– Át kell vizsgálnunk a házat is. – A tányérnyi nedves foltra mutatok, amely a földpadlón látható, pontosan a tetem alatt. – Maga szerint ez mitől származhat?

– Fogalmam sincs, de biztos, hogy veszélyes.

Egyáltalán nem szokatlan, ha az akasztott áldozatok húgyhólyagja fölmondja a szolgálatot a halál beálltakor, engem mégis zavar valami. Végigpásztázom a tetemet a lámpám fénysugarával. Meglátok egy sötétebb foltot a pantallóján, egész közel a nadrágszíjához. Túl sötét ahhoz, hogy vizelettől származzon.

– Az pedig ott vérnek látszik – mutatom Glocknak.

– A francba! – mondja, és ő is odavilágít az elemlámpájával. – És az ingén is van valami folt. Eleredt az orra vére? Bevágta az orrát zuhanás közben?

– Nem tudom, de muszáj lesz kiderítenünk. – Az áldozaton sötét pantalló van. Fehér ing és sportzakó. Ismét fölnézek, és az elemlámpa fényét a testen tartva, tovább vizsgálódom. És most már biztos: a zakó hajtókái közt sötét foltot veszek észre az ingen.

– Legyen szíves, készítsen néhány fotót a helyszínről és az áldozatról. Őt majd akkor szemléljük meg közelebbről, ha ideérnek a tűzoltók és leveszik – utasítom Glockot, majd az ajtó mellett álló nő felé biccentek. – Én addig beszélek a lányával.

– Természetesen, főnök!

Otthagyom Glockot a feladataival, én pedig visszasétálok az asszonyhoz.

– Mrs. Harrington?

A nő kétségbeesetten dörzsöli az orrát a már cafatokban lévő zsebkendővel, miközben újra meg újra iszonyodó pillantást vet az apja felé. Kiguvadt szemmel néz rám, mint egy bagoly, és hüppögve feleli: – Jaj, istenem, még mindig nem akarom elhinni, hogy meghalt.

– Fogadja részvétemet!

Egy pillanatra lehunyja a szemét; észreveszem, hogy egy műszempilla tapadt az egyik orcájára.

– El sem akarom hinni, hogy végzett magával. És éppen így!

Nem először hallok efféle szavakat. Az öngyilkosok családtagjai kezdetben értetlenül állnak a történtek előtt. Csak amikor elég idejük jut átgondolni, miket is mondott és tett az áldozat a halála előtti hetekben vagy hónapokban, akkor jönnek rá, hogy bizony mégiscsak voltak árulkodó jelek. Csakhogy nem figyeltek oda rájuk, és most már késő.

– Kate Burkholder rendőrfőnök vagyok – nyújtom neki a kezem, ő pedig megrázza. – Gondolja, olyan állapotban van, hogy tud válaszolni néhány kérdésemre?

– Persze – feleli, de közben zavarodott tekintete ide-oda jár az apja teteme és énközöttem. – Nem tudnák végre levenni onnan? Borzalmas látvány! A nyaka...! Jaj, istenem!

– Éppen azon vagyunk, de meg kell várnunk, amíg a tűzoltók megérkeznek a felszerelésükkel – válaszolom, miközben az öt-hat méterrel beljebb álló munkapad felé invitálom egy kézmozdulattal. – Úgy hallom, már jönnek is.

Megállok az apja egykori munkaasztalánál, és úgy intézem, hogy ő háttal legyen az áldozatnak

– Mikor látta utoljára az édesapját?

– Te jó ég, nem is tudom. Talán egy héttel ezelőtt, vasárnap. Együtt ebédeltünk a LaDonna Étkezdében.

Előhúzom a jegyzetfüzetemet, és felírom. Majd felteszem a következő kérdést.

– Közel álltak egymáshoz?

Benyúl a kézitáskájába, újabb zsebkendőt vesz elő, és megpróbálja fölitatni a szeme alól a könnyeket.

– Nem találkoztunk olyan gyakran, ahogy szerettem volna, de kiskoromban nagyon közel álltunk egymáshoz. Jó apa volt – mondja furcsa hangot adva ki magából, ami félig szipogásnak, félig kuncogásnak tűnik. – Mostanában inkább az unokáiért rajong – teszi hozzá, majd ettől ismét rettenetesen elkeseredik, és zokogásban tör ki.

Sose volt erősségem az áldozatok hozzátartozóinak vigasztalása, de épp elégszer kényszerültem rá, úgyhogy valahogy most is megbirkózom a dologgal. A karjára teszem a kezem, és biztatóan megszorítom egy kicsit. – Depressziós volt az édesapja?

– Éppen ez az, ami miatt annyira meg vagyok döbbenve. Egyáltalán nem volt az. Úgy értem, azt se tudta, mi az a lehangoltság. Meglehetősen távol állt a a személyiségétől. Erős volt... Na, nem úgy értem, hogy a depressziós emberek gyengék lennének, csak...

– Volt valami gond az egészségével?

– Az utóbbi pár évben kicsit lelassult. Néha panaszkodott, hogy fáj a térde. Várjon csak! Találtak rajta valami jelentéktelen, rákosnak tűnő bőrproblémát, de eltávolították pár hónapja. Azóta semmi. Erős volt, mint egy bivaly.

– Nem ivott, vagy nem szedett esetleg valamit?

– Ő meg a kábítószer? Hogy képzeli? És amennyire tudom, az ivást se vitte túlzásba soha.

– Nem nyomasztotta valami az utóbbi időben?

– Nekem sohasem említett ilyesmit.

– Történt-e haláleset a családban mostanában? Nem halt meg valaki, aki nagyon közel állt hozzá?

– Nem.

– Nem voltak pénzügyi gondjai?

– Dehogy voltak! A Juharfa lakópark fejlesztésével sok pénzt keresett a kilencvenes években, annyit, hogy élete végéig kitartott.

– Sok barátja volt az édesapjának, Belinda?

– Én csak azt tudom, hogy összejárt pár vele egykorú öregfiúval. Meglátogatták egymást, hogy pókerezzenek, vagy közösen elmentek vacsorázni.

– Tudja ezeknek a barátoknak a nevét?

Lehorgasztja a fejét, és kitöröl néhány könnycseppet a szeme sarkából.

– Az az igazság, hogy nem tudom.

A mozdulatból sejtem, hogy ezt nem annyira a fájdalom mondatja vele, hanem a bűntudat, hogy lám, annyira eltávolodott az édesapjától, hogy még a barátai nevét sem képes fölsorolni.

– Volt állandó barátnője az apjának?

– Tudtommal nem. De hát az apám eléggé visszafogott volt ilyen... magánügyekben.

Hirtelen valami mozgásra leszek figyelmes a tolóajtónál. Frank Maloney, a Holmes megyei seriffhivatal egyik embere cipel befelé egy jókora reflektort. A narancssárga hosszabbítót olyan akkurátusan hozza a vállán, akár egy matróz az előírásos módon föltekert kötelet. Benyúlok a zsebembe, előhúzok egy névjegyet, és odanyújtom a nőnek.

– Mrs. Harrington, ha bármi fontos eszébe jutna még, kérem, hívjon ezeken a számokon.

– Természetesen.

Az apja teteme felé biccentek.

– Nem kell megvárnia, amíg végzünk. És ha úgy érzi, most inkább nem szeretne vezetni, szívesen fölhívom valamelyik családtagját, vagy megkérem az egyik emberemet, hogy vigye haza magát.

– Köszönöm, de nem szükséges – rázza a fejét. – És a legkevesebb, amit tehetek érte, hogy megvárom, amíg leemelik.

Már elmenőben eszembe jut még egy kérdés.

– Mrs. Harrington, magának bizonyára van kulcsa a házhoz, ugye?

– Igen. Miért?

– Az jutott eszembe, hogy az édesapja esetleg hagyott valami búcsúlevelet.

– Ó! – mondja, az arca eltorzul. – Ez eszembe sem jutott.

– Nem bánná, ha kicsit körülnéznénk odabent?

– Dehogyis! Csak tessék!

Egy fejbiccentéssel most már tényleg elbúcsúzom tőle, és az immár lezárt helyszínre fordítom a figyelmemet. Időközben dr. Ludwig Coblentz, a Holmes megyei halottkém is megérkezett. Jó testes ember, és most is a már védjegyévé vált, túlméretezett műtősruhában érkezett, annyi különbséggel, hogy egy terebélyes esőköpenyt is a vállára borított. Egy fiatal technikus is jött vele. Az állán pelyhedző szőkés szakállról ítélve gyakornok lehet, aki még csak most sajátítja el a terepmunka csínját-bínját. Kíváncsi vagyok, meddig bírja a gyűrődést.

Miközben a doki magára húzgálja a védőfelszerelést, a technikus, aki már beöltözött, letérdel a földre, és kicipzárazza a hullazsákot. Jóval hátrább, szinte a tolóajtónál két mentős bámészkodik, akik a millersburgi Pomerene Kórházból érkeztek. Egy önkéntes tűzoltó már felállított egy állítható alumíniumlétrát a tetem közelében, a társa ezen áll, és azt vizsgálgatja, mi módon lehetne a holttestet a földre ereszteni.

Odalépek dr. Coblentzhez, és a korábban a földön felfedezett nedves foltra mutatok.

– Van az uraknál gyorsteszt, ami kimutatja a vért? – kérdezem.

– Van hát – feleli a halottkém, és int a technikusának. – Randy, kapj elő egy olyan Hemastix tesztet, kérlek.

A gyakornok beletúr a jókora táskába, előhúz egy Hemastix feliratú üveget, és kihúz belőle egy műanyag tesztcsíkot.

– Ez kimutatja a hemoglobin jelenlétét, ami a vér fő alkotóeleme – magyarázza közben nekem a doki. – Ha van hemoglobin, a teszt elszíneződik.

A technikus a műanyag csík színesebb végét odanyomja a szennyeződéstől átnedvesedett földhöz. Alig néhány másodpercet kell várnunk, és a teszt vége zöld lesz.

– Pozitív – jelenti a technikus.

Eközben Maloney a munkapadnál épp bedugja a hosszabbítóba a reflektor csatlakozóját, és az egész pajtát betölti az erős, fluoreszkáló fényözön. Végre látjuk a tetemet, és az ingén eddig csak sejthető vöröses fekete folt valódi méretét.

– Elég sok vért látok, ami akasztásnál szokatlan – jegyzi meg komoran a doki.

– Hát akkor kérjük meg a fiúkat, hogy szedjék le végre, hadd lássuk közelebbről – mondom.

Csendben figyeljük, ahogy a létrán álló tűzoltó bicskával elvágja a kötél egyik szárát, aztán a másikat a gerendán hagyva óvatosan engedni kezdi a holttestet a padló felé. Ahogy a test ereszkedik, a technikus és dr. Coblentz közelebb húzza a már nyitott hullazsákot. Elsőként az áldozat cipői érik el a talajt. A technikus a lábakat a zsák végébe húzza, és úgy irányítja az ereszkedést, hogy a tetem hanyatt fekve érkezzen a zsákba. Az áldozat lábának merevségéből meg tudom állapítani, hogy már jó ideje lóghatott a kötélen. Tudjuk, hogy a hullamerevség csúcspontja a halál után tizenkét órával következik be, aztán újabb huszonnégy-harminckét óra elteltével fokozatosan enged a görcs. Bizony, ha később érkezünk, sokkal hátborzongatóbb látványban lett volna részünk...

Az erős reflektor fényében Dale Michaels püffedt és egészen bíborszínű. A nyelve a normális méret duplájára dagadva türemkedik ki a szájából, mint valami túlérett gyümölcs. A szeme körül a szinte fekete bőr olyan ráncos, mint a krepp-papír, és meggyűlt alatta a folyadék. A szemgolyóját zavaros, tejszerű váladék fedi, alatta megpattant erek okozta vérömlenyek. És sajnos hiába állok majd kétméternyire a hullazsáktól, idáig érzem a vizelet- és székletszagot.

A halál sohasem nyújt szép látványt, mindegy, hogy gyilkosság, öngyilkosság, baleset, vagy akár természetes okok miatt következik be. Ám akárhogy is nézzük, Dale Michaels különösen csúf módon távozott az élők sorából. A doki már eltávolította torkáról a kötelet, amely majd öt centi mély árkot hagyott az áldozat nyakán, és komolyan felsértette a bőrt. A sárga nejlonkötél körülbelül egy centi vastag lehet, és majdnem tíz méter hosszú. Látom, ahogy a technikus gondosan feltekeri, és beleteszi egy bizonyítékok tárolására szolgáló nagyobbacska zacskóban. Még én is jól látom, hogy a kötél szálai közé jócskán ragadtak bőr- és húscafatok, valamint vér.

Az öngyilkosságok nem igényelnek olyan alapos vizsgálatot a rendőrség részéről, mint a gyilkossági esetek, de azért ilyenkor is mindig gondosan dokumentálni kell, amit a helyszínen találtunk. Ohio államban ráadásul a törvény minden olyan esetben boncolást ír elő, amikor nem volt jelen más személy a halálesetkor. Most sem járhatunk el másként. Hacsak időközben ki nem derül, hogy valami mégsem stimmel a haláleset körül, a rendőrségi nyomozás ezzel véget is ér.

Elkalandoznak a gondolataim, miközben nézem, ahogy a doki munkához lát. Épp az jár az eszemben, hogy egy-két óra alatt végezhetünk ezzel a sima üggyel, és még időben hazaérek, hogy segítsek Tomasettinek a cabernet eltüntetésében, amikor a doki jelentőségteljes pillantást vet rám a válla fölött.

– Főnök, itt valami nincs rendben.

Odamegyek, letérdelek melléje. Kesztyűs kezével fölemeli a zakó hajtókáját, hogy jobban lássuk alatta a meglehetősen gyűrött inget. A vásznon akkorka lyuk tátong, mint a kisujjam, körülötte azonban elég nagy a vérfolt, amely lefelé terjedt, majd eltűnt a nadrág dereka, illetve az alsónemű korca alatt.

– Tessék! Innen csöpögött a vér a padlóra – mondja. – Szinte teljesen biztos vagyok benne, hogy ez golyó ütötte seb.

– Saját magának okozta?

– Ezt nehéz lenne megmondani – feleli, miközben rám néz a bifokális szemüvege fölött. – Csak annyit mondhatok aránylag nagy bizonyossággal, hogy még élt, amikor ezt a lövést kapta. Ugyan a vérzés nem túl erős, de ahhoz elég, hogy kijelenthessem: a szíve még dolgozott, amikor elsütötték a fegyvert.

– Ezek szerint először lövés érte, és csak aztán jött az akasztás? – kérdem.

– Pontosan – erősíti meg a doki a gyanúmat.

Glockra és Maloney-ra pillantok.

– Talált valamelyikük lőfegyvert a helyszínen?

– Semmi effélét – dünnyögi Glock. – Igaz, még csak futólag vizsgáltuk át a terepet.

– Lehet, hogy meglőtte magát odabent a házban, aztán kisétált ide, és végzett magával – veti fel Maloney.

– Nem valószínű ez a forgatókönyv – torkolja le a doki. – A lőtt seb helyéből úgy ítélem, hogy a lövéstől mindenképp mozgásképtelenné vált.

– Nézzenek körül alaposan! – utasítom Glockot és Maloney-t. – Keressenek töltényhüvelyeket is!

A két rendőr máris indul, és szemükkel pásztázzák a döngölt padlót.

Én tovább nézegetem az ingen a vérfoltot és annak terjedési irányát.

– Úgy tűnik, állt, amikor a lövés érte.

– Én is pontosan így gondolom – feleli a doki. – Hisz a vér is folyadék, ami lefelé csurog.

Viszolygásomat legyűrve, most a tetem arcát vizsgálgatom. Úgy látom, mintha valami lenne a szájában.

– Doki! Nem lát maga is valamit az áldozat szájában?

A halottkém közelebb hajol a tetemhez.

– A nyelve ugyancsak megduzzadt, de tényleg mintha lenne valami mögötte, szinte már a torkában. – A technikusához fordulva így szól: – Kérek egy jó hosszú csipeszt!

A fiatalember erre odanyújt neki egy csillogó acélszerszámot, amely ollóhoz meg csípőfogóhoz is hasonlít. A doki megfogja az áldozat arcát, kissé elfordítja a fejét, hogy jobban hozzá tudjon férni a szájához, majd bedugja a csipeszt, és óvatosan előhúz egy hosszúkás, körülbelül kilenc centi hosszú tárgyat.

Rávilágítok az elemlámpámmal. – Maga szerint mi ez?

– Én valami szobrocskának nézem – dünnyögi maga elé dr. Coblentz.

Csak akkor ismerem fel, amikor a doki megfordítja a tárgyat.

– De hisz ez egy amish fabábu!

A doki értetlenkedő pillantást vet rám a szemüvege fölött. – Hogy mondja?

– Fabábu – mondom, és úgy világítok a szobrocskára, hogy ő is jobban lássa. – Az arca nincs kidolgozva; ebből látszik, hogy amishok csinálták.

A doki egyetlen mozdulattal fejtetőre állítja a bábut. A talpán éppenhogy csak kivehetően ott látszanak a megfakult és vérrel szennyezett, beégetett betűk: HOCHSTETLER.

– Én ismerem ezt a nevet – mondom.

A doki megint rám pillant a szemüvege fölött.

– Volt egy ilyen nevű asztalosműhely a városban. Amishok működtették. De aztán bezárt a műhely és a bolt is a hetvenes évek végén, amikor gyilkosság áldozatává vált az egész Hochstetler család – feleli.

Amikor ez történt, én még csak egyéves voltam, de most, hogy említi, eszembe jut, mennyi kísérteties históriát hallottam erről az esetről kisgyerekkoromban.

– Különös, hogy ez a bábu harmincöt évvel később éppen egy gyilkosság helyszínén bukkan fel.

A doki rábólint. – Azt meghiszem.

Eltűnődve nézem még egy darabig a csipesszel tartott, vértől maszatos kis bábut, és sehogy sem értem, mi oka lehetett bárkinek is pont egy ilyen fadarabot letuszkolni Dale Michaels torkán. Az övemhez nyúlok, ahol a bizonyítékos zacskókat tartom, és csak most jövök rá, hogy nem is vagyok egyenruhában.

– Van egy üres zacskója? – kérdezem Glockot.

– Már hozom is, főnök – mondja, majd odasétál hozzánk, és nyújtja is a zacskót, mert az ő övén persze minden a helyén van. Ki is nyitja, a doki pedig beleejti a bábut.

– Ezt azonnal el kell küldeni a BKI-laborba – utasítom Glockot.

– Meglesz – feleli ő.

A technikus segítségével dr. Coblentz kissé oldalra fordítja a holttestet, és a doki átvizsgálja az áldozat zsebeit.

– Nézze csak, itt a tárcája. – Átadja Glocknak, aki rögtön kikeresi a jogosítványt, és azt is bepottyantja egy másik zacskóba. – A zakó szakadt. Fegyvert nem viselt az áldozat – sorolja fennhangon a doki, hogy jegyzőkönyvbe lehessen venni.

Gyorsan fölállok az áldozat mellől, körülnézek, és közben észreveszem magamon, hogy teljesen más szemmel vizsgálom a helyszínt, mint az imént. Odaszólok Maloney-nak, aki csak pár lépésnyire áll tőlem.

– Frank, megtenné, hogy mindenkit kiküld a helyszínről?

Erre Maloney már indul is a két mentős felé, és finoman kitessékeli őket a pajtából.

– A doktor úr kocsiján kívül minden egyéb járművet távolítsanak el a ház és a pajta közeléből! – szólok utána, bár sajnos tudom, hogy a heves eső valószínűleg már minden lábnyomot vagy keréknyomot rég elmosott.

Beleszólok a rádiómba: – Jodie?

– Hallgatom, főnök.

– Hívja föl T. J.-t, és mondja meg neki, hogy azonnal jöjjön ide!

– Tíz-négy.

– Továbbá keressen rá Dale Michaelsre a nyilvántartásban – mondom, majd betűzöm az áldozat nevét. – És ha már benne van, szedjen elő lehetőleg mindent, ami az 1979-es Hochstetler-ügyről esetleg megtalálható!

– Értettem.

Aggodalmasan figyelve a fejleményeket, Belinda Harrington közeledik felém.

– Mi folyik itt? Csak nem azt mondják, hogy valaki lelőtte az apámat?

Bosszús pillantást vetek rá, és a szemem rögtön megakad a hajókoffer nagyságú kézitáskáján meg a bő kabáton. Mindkettőben kényelmesen el lehet rejteni egy revolvert. Persze nem tételezem föl róla, hogy épp ő lőtte le az apját, vagy hogy ő húzta föl a gerendára, de azt réges-rég megtanultam, hogy ha holttestet találunk valahol, akkor nem vezet jóra, ha az ember hisz a látszatnak.

– Azon a véleményen vagyunk, hogy az édesapja lőfegyvertől származó sérülést szerzett közvetlenül a halála előtt – mondom neki hivatalos hangnemben.

– Micsoda? Az meg hogy lehet? De hisz ott lógott a kötélen! Ki volna képes ilyen szörnyűségre?

– Mrs. Harrington! Van az édesapjának bármilyen lőfegyvere?

– Azt hiszem, igen.

– Milyen típusú?

– Nagy, fekete pisztoly – feleli vállat vonva. – Én egyáltalán nem ismerem a fegyvereket.

– És magának van lőfegyvere, asszonyom?

– Csak a férjemnek van – válaszolja gyanakodva, összehúzott szemmel. – Miért kérdezget tőlem ilyesmiket?

Közelebb lépek hozzá.

– Megengedné, hogy egy pillantást vessek a táskája tartalmára?

– Micsoda? Azt meg minek? – tiltakozik, ám ennek ellenére nem akadályoz meg benne, amikor odanyúlok, és finoman leemelem a táskát a válláról.

– Ez csak rutineljárás – magyarázom neki közben. – Hisz maga járt elsőként a helyszínen. – Ettől már határozottabban kezd ellenkezni, de igyekszem a folyamatos kérdéseimmel elterelni a figyelmét, miközben kinyitom a táskát, és gyorsan megállapítom, hogy nincsen benne lőfegyver. Vissza is adom neki. – Tudomása szerint volt az édesapjának bármiféle vitája vagy nézeteltérése bárkivel az utóbbi időben, Mrs. Harrington? Voltak ellenségei?

– Nem is tudom. Úgy értem, nekem sohase mondta, hogy lennének. Apámat általában mindenki kedvelte – feleli, majd összehúzza a szemöldökét. – Várjon csak! Azt hiszem, a szomszédokkal volt egy kisebb vitája. A házaspárral, akiknek a telke délről határolja a birtokot. A kutyáik örökké átszaladgáltak, és széttúrták apa szemetét.

– Mikor történt ez az eset?

– Ez így megy, mióta az eszemet tudom.

Karon fogom, és úgy megyünk kifelé a pajtából.

– Hogy hívják ezt a szomszédot?

– Seymour.

– Ez keresztnév vagy vezetéknév?

– Még ezt sem tudom. Egyszerűen Seymour, csak annyit tudok, hogy apám ki nem állhatta őket.

– Volt-e az édesapjának valami kapcsolata bármilyen Hochstetler nevű emberrel?

Látom az arcán, hogy a név nem mond neki semmit.

– Nem tudok róla – feleli.

– Tartott az apja idehaza készpénzt vagy egyéb értékeket?

– Ezt sem tudom. Valamennyi pénzt biztosan. És hát jó néhány szép és drága dolog van odabent a házban. Fölújíttatta, amikor a mama elvált tőle.

– Mikor váltak el?

– Mikor is? Talán úgy nyolc éve.

– Rossz viszonyban voltak azóta az édesanyjával?

Belinda megrázza a fejét. – Nem. Szerintem a válás nagyon is jót tett mindkettejüknek.

– Járt szerelő a házban mostanában? Vagy esetleg felfogadott az édesapja alkalmi munkásokat? Tud ilyesmiről?

– Hat vagy hét éve volt a fölújítás – vonja meg a vállát. – De, tudja, ő nagyon ügyes, és szeret barkácsolni. Úgyhogy a munka legnagyobb részét ő maga végezte el.

– Van az édesapjának mobiltelefonja? – kérdezem, pontosan tudva, milyen hasznos ilyen esetekben a kimenő és bejövő hívások ellenőrzése.

– Nemrég cserélte le az iPhone-ját egy újabb modellre.

– Nagyon sokat segített, Mrs. Harrington – fejezem be a beszélgetést, majd Glockra mutatok. – Maddox rendőrtiszt kikíséri a kocsijához. Ez itt most már bűnügyi helyszín, és nagyon kell vigyáznunk, hogy ne járkáljuk össze az esetleges nyomokat.

Valamitől ismét könnyek gyűlnek a szemébe.

– Szegény apa! Lelőtték, mint egy kivénhedt kutyát.

Bólintok Glocknak, aki erre gyengéden karon fogja a nőt. – Erre tessék, asszonyom!

Utánuk nézek, ahogy eltűnnek az esőben, miközben előveszem a telefonomat, és hívom Tomasettit, mivel tudom, hogy ő nálam sokkal gyorsabban ide tud rendelni egy helyszínelő csapatot. Idegesség fut rajtam végig, amikor nem veszi fel azonnal, de azzal nyugtatom magam, hogy talán épp zuhanyozik, vagy valaki mással beszél. Így aztán inkább a diszpécseremet hívom.

– Szólj a BKI-nek, és kérj tőlük egy bűnügyitechnikus-egységet. – Megadom neki a címet. – Nézz bele a megyei adatbázisba, és keresd ki Michaels szomszédainak az adatait. Különösen egy Seymour kereszt- vagy vezetéknevű szomszéd érdekel. Nézd meg azt is, van-e priusza az illetőnek.

– Meglesz, főnök!

Épp időben teszem le ahhoz, hogy halljam: a halottkém engem szólít. Visszasétálok oda, ahol még mindig a tetem mellett térdelve piszkálgat valamit kesztyűs kezével az áldozat ingmellén.

– Ez csak feltételezés, Kate, de akárhogy is nézem, ennek a golyónak át kellett hatolnia a gyomron. Ha pedig így volt, kizárt dolognak tartom, hogy ilyen sebbel eljutott volna a háztól egészen a pajtáig.

Még egyszer végigpásztázom a pajta belsejét, és megpróbálom elképzelni, hogyan is zajlottak az események.

– Elképzelhető, hogy Michaels már lógott, sőt esetleg saját maga akasztotta fel magát, és akkor érkezett valaki, aki hasba lőtte? – teszem föl a kérdést a dokinak.

– Elképzelhető, de nem valószínű – feleli. – Az akasztás után igen rövid ideig lehetett életben. Amint a nyaki verőeret és a nyaki vénákat elszorítja a kötél, egy-két perc alatt eszméletvesztés következik be, a halál pedig tíz-tizenöt percen belül elkerülhetetlen.

– És mi van, ha valaki azért lőtte meg, hogy ne tudjon ellenállni, aztán felakasztotta? – veti fel a lehetőséget Glock, aki épp most ért vissza hozzánk.

– Elég hátborzongató módja annak, hogy végezzünk valakivel – szól közbe Maloney is.

Ismét lepillantok Dale Michaels kiterített tetemére.

– Hacsak nem gondolta valaki úgy, hogy éppen ilyen ronda halált érdemel.