MONICA MCCARTY

AZ ŐRSZEM

MONICA MCCARTY

AZ ŐRSZEM

A Felföld rettegett fiai

A mű eredeti címe

The Ranger

Copyright © 2010 by Monica McCarty

This translation is published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Random House LLC

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

Szerkesztette

KENYÓ ILDIKÓ

A borítót

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

tervezte

ISBN 978 963 643 762 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Andreának és Annelise-nek, akik mindig pezsgővel,

vidám ünnepléssel vagy bölcs szavakkal várnak.

Más szóval: két csodálatos ügynökömben egy csapos,

egy pomponlány és Obi Wan Kenobi remek tulajdonságai

ötvöződnek. Mindent köszönök.

Köszönetnyilvánítás

Külön köszönettel tartozom a kiadóm, a Ballantine teljes csapatának, a támogatásuk nélkül – ideértve a művészeti munkát, az értékesítést, a szerkesztést, a gyártást és a reklámot – ez a könyv nem jöhetett volna létre. Természetesen hálás vagyok Kate Collinsnak, csodálatos szerkesztőmnek, aki mindennek az élére állt, és akinek a lelkesedése, megfontolt visszajelzései felbecsülhetetlen értékűek számomra. El tudod hinni, hogy három év alatt hat könyvet jelentettünk meg?

Az általános vélekedéssel ellentétben az írói pálya nem magányos vállalkozás. Szerencsémre fantasztikus író barátok vesznek körül, akikre mindig számíthatok, amikor egy-egy ötlet végiggondolására, a cselekménnyel kapcsolatos kérdések megoldásának megtalálására vagy a karakterek megformálására van szükség.

Rendkívül fontosak voltak a mindennapos telefonbeszélgetések (Jami Alden, rád gondoltam), a csoportos ebédek és e-mail váltások (rajtatok a sor: Bella Andre, Veronica Wolff, Barbara Freethy, Carol Culver, Penelope Williamson, Tracy Grant és Anne Hearn) – mihez is kezdenék nélkületek? Nem is lehetne nagyobb szerencsém az író barátokkal. Catherine Coulter nemcsak az egyik legnagyszerűbb romantikusregény-író, de csodálatos háziasszony is. Köszönöm a finom ételeket, a lenyűgöző kilátást, a kiváló társaságot... A te ebédjeid a legfenségesebbek! Ha pedig arra van szükségem, hogy átkeljek az óceánon, pontosan tudom, kihez forduljak. Drága „Onica” Veronica, alig várom a „Családelhagyó körút, 2010: A jenkik visszatérnek” jeligéjű utazásunkat (ami egyben az egyetlen esélyünk arra, hogy ismét ringbe szálljunk a kocsmakvízben). Ha az írói munka üzleti oldaláról, az üzletággal kapcsolatos ismeretek elsajátításáról van szó, az RWA (Amerikai Romantikusregény-írók Egyesülete) mindig vidám iskolának és szórakozóhelynek bizonyul, ahol a legjobbaktól, Barbara Samueltől és Christy Ridgeway-től tanulhatok. Alig várom a következő tanévet!

Hatalmas köszönet illeti a Wax Creative ügynökség munkatársait, Emilyt és Estellát, nemcsak a gyönyörű weboldalért, hanem azért is, hogy mindig naprakészek, és ezzel súlyos terhet vesznek le a vállamról.

Végül pedig köszönöm Dave-nek, inspirációm örök forrásának (komolyan beszélek, nem viccelek... inkább a túlcsorduló lelkesedés hangos mosolya ez), valamint Reidnek és Maxine-nek, akik minden alkalommal, amikor elhaladunk egy-egy könyvesbolt előtt, sosem mulasztják el a lehetőséget, hogy hírverést csapjanak a könyveimnek, és ezt kiáltozzák: „Anya! Itt árulják a könyvedet!”

A felföldi harcosok

1307–1308 tele

Robert the Bruce királlyal lévő harcosok:

Tor „Harcos” MacLeod: klánfőnök és kiváló kardforgató

Erik „Sólyom” MacSorley: tengerjáró és kiváló úszó

Gregor „Íjász” MacGregor: mesterlövész és íjász

Eoin „Bajnok” MacLean: a kalóz harcmodor kiváló stratégája

Ewen „Vadász” Lamont: felderítő és fejvadász

Lachlan „Vipera” MacRuairi: a lopakodás, a beszivárgás és a kimenekítés nagy tudója

Magnus „Szent” MacKay: hegyi vezető és fegyverkovács

William „Templomos” Gordon: alkimista, a robbanószerek szakértője

Robert „Haramia” Boyd: az erő embere és a közelharc nagymestere

Alex „Sárkány” Seton: tőrvívó, lovag

Az angolokkal lévő harcos:

Arthur „Őrszem” Campbell: felderítő

Előhang

Az Úr ezerháromszázhetedik évében. Megfordult a széljárás, de távol még a siker Robert the Bruce számára, aki a skót trón megszerzését tűzte ki célul.

Amíg legfőbb ellensége, I. Edward angol király halálát követően Angliában teljes fejetlenség uralkodik, Bruce skót ellenségeivel küzd. Sok földije fordul ellene, közöttük a Comynok, a McDowellek, Ross earlje és a MacDougallok.

Titkos, elit katonákból álló alakulata, a felföldi harcosok segítségével folytatja forradalmi stratégiáját, a „kalóz”-háborút, és ellenségei területein olyan mérhetetlen pusztítást végez, amit nemzedékeken át fognak emlegetni.

Mielőtt északnak indulna, a Skót-felföld irányába, Galloway-ben győzelmet arat a MacDowellek felett.

Ideiglenes fegyverszünetet köt Ross earljével és a MacDougallokkal, majd Inverlochyban, és Urquhartban, Invernessben, Nairnben támadást indít a Comynok ellen.

Ám amikor a győzelem már szinte karnyújtásnyira van tőle, Bruce-t egy különös betegség támadja meg, amely a halál szélére sodorja őt. Az ellenség egyre kegyetlenebbé és vérszomjasabbá válik, ahogy a fagyos tél bizonytalanságában kénytelenek várakozni.

Egy évvel korábban, amikor már minden veszni látszott, és Bruce szökevényként, életét mentve menekült saját királyságából, a felföldi harcosokhoz fordult segítségért. Most, ha le akarja győzni az útjába álló, nagy hatalmú nemeseket, nagyobb szüksége lesz rájuk, mint valaha.

Prológus

Skócia, Ayr, Szent János-templom, 1307. április 20.

Arthur Campbell ott sem volt... legalábbis nem kellett volna ott lennie. Útban északra, a Bothwell vára mellett állomásozó angol helyőrséghez közeledve közölte Robert the Bruce királlyal, hogy az ezüst aznap este a templomban cserél gazdát. Ezzel az ő küldetése véget is ért.

Bruce emberei úgy ötvenméternyire, a környező fákon rejtőztek, így várták a lovasok érkezését. Szükségtelen volt Arthurnek ott lennie. Nem szabadott volna. Túlságosan fontos volt ugyanis, hogy titokban tartsák a kilétét. Miután több mint két évig fáradozott azon, hogy Edward király hűséges lovagjának adja ki magát, kár lett volna mindezt pusztán a „rossz előérzet” miatt kockára tenni. Nem csak az okozott volna fejtörést neki, hogyan magyarázná ezt meg az angoloknak. Ha Robert the Bruce emberei szúrják ki, azt hiszik majd, hogy az, aminek látszik: ellenség.

Mindössze néhány harcos tudta, kinek fogadott valójában hűséget. Az életét kockáztatná, ha lelepleződne.

És mégis ott volt. Nem tudott szabadulni a kellemetlen előérzettől, hogy valami balul sül el, ezért a templom mögötti erdős hegyoldal árnyai között várakozott. Sok éven át a megérzéseire hagyatkozott, épp most nem akarta azokat figyelmen kívül hagyni.

A templom harangjának zúgása áthatolt a vaksötétségen. Az esti imádságra hívó hang volt ez. Itt az idő.

Arthur teljesen mozdulatlan volt. Az érzékei kiélesedtek, a férfi igyekezett a lovasok közeledésének legapróbb jeleire is felfigyelni. Előzetesen már felderítette a terepet, így tudta, hogy Bruce emberei a templom felé vezető út menti fákon rejtőznek. Innen bárki érkezését jól láthatták, mégis kellő távolságban voltak ahhoz, hogy gyorsan menekülőre fogják, ha az angol katonáknak kialakított, ideiglenes kórháznak otthont adó templomban tartózkodók felriadnának a támadás zajára.

El kellett ismernie: a Szent János-templom nem volt ideális helyszín a rajtaütésre. Ha az itt elszállásolt, sebesült angol katonák nem jelentettek volna elegendő fenyegetést, az egy kilométerre, az ayri várnál állomásozó helyőrök létének mindenképpen kétséget kellett volna ébresztenie Bruce embereiben.

Így azonban kénytelenek voltak a saját erősségeikre hagyatkozni. Arthur azt ugyan kiderítette, hogy az ezüst aznap este cserél gazdát a templomban, de azt nem, hogy milyen útvonalon akarják majd elvinni onnan. Mivel négy úton lehetett elhagyni a várost Bothwell felé, nem tudhatták előre, melyiket választják majd a lovas futárok.

Ez esetben azonban a várható jutalom megérte a kockázatot. Az ezüst – valószínűleg közel huszonöt kilónyi –, a bothwelli vár angol helyőrségének bére, elegendő volna Bruce galloway-i erdőkben rejtőzködő négyszáz harcosának többhavi élelmezésére.

Ezenkívül az ezüst megszerzése nemcsak hogy áldásos volna Bruce számára, de komoly veszteséget jelentene az angoloknak – az efféle rajtaütéseknek pedig éppen ez a célja. Gyors, erőteljes támadásokkal bizonytalanságban tartják az ellenséget, megzavarják az összeköttetéseket, áthidalják a kevesebb fegyver és páncél okozta nehézséget, legfőképpen pedig félelmet kelthetnek az angolokban. Vagyis úgy harcolnak, ahogy Arthur mindig is tette: felföldiként.

Ez működött is. A gyáva angolok nem mertek kis csoportokban, védelmező sereg nélkül útra kelni, ám Bruce és az emberei olyan sok gondot okoztak már nekik, hogy kénytelenek voltak ravasz taktikákhoz folyamodni, és hírnökök meg papok segítségével csempészni át az ezüstöt.

Arthur hirtelen megdermedt. Bár hallani semmit sem lehetett, érzékelte, hogy valaki közeledik. Az útra pillantott, és szeme a sötétséget pásztázta. Semmi – állapította meg magában. Semmi jele közeledő lovasoknak. A tarkóján mégis felállt a szőr, az ösztönei mást súgtak, mint az érzékszervei.

Végül meghallotta a halk, de félreismerhetetlen hangot: falevelek zizegését a háta mögül.

A háta mögül...

Némán szitkozódott. A futárok a parti ösvényen érkeztek, nem a faluból vezető úton. Bruce emberei ugyan észreveszik majd őket, de így a támadásra csak a templomhoz jóval közelebb kerülhet sor. A harcosokat arra képezték ki, hogy mindig készen álljanak a váratlan fordulatokra, de ez mégis túl közel volt... túlságosan közel.

Arthur csak abban bízhatott, hogy a pap nem jön ki a templomból körülnézni. Már csak az hiányozna, hogy egy atya halála száradjon már így is kellőképpen bemocskolódott lelkén!

Még jobban hegyezte a fülét. Két ember lépteit hallotta. Az egyik halkabb volt, a másik hangosabb. Megreccsent egy gally, majd még egy. Közeledtek.

Egy pillanat múlva az ösvényen feltűnt az egyik köpenyes alak. A magas, robusztus idegen lendületesen haladt előre a kanyargó úton, és félretolta az ágakat a mögötte érkező alak útjából. Ahogy elhaladt mellette, Arthur épphogy csak meglátta az acél villanását és a gyapjúköpeny súlyos redői alól kikandikáló színes felöltőt. Egy lovag.

Tehát ők azok.

A másik alak is közeledett. Alacsonyabb és vékonyabb volt az elöl lépkedőnél, kecsesebben is járt. Arthur úgy vélte, ő jelenti a kisebb veszélyt, és már éppen ismét a lovag felé fordult volna, amikor hitelen megdermedt. A második alakra összpontosította minden figyelmét. A sötétség és a kapucnis köpeny elhomályosította a részleteket, de nem tudott megszabadulni az érzéstől, hogy valami nincs rendben. A katona szinte lebegve haladt az ösvényen. Valamit vitt a karján, ami leginkább egy kosárra emlékeztetett...

Arthur gyomra görcsbe rándult. Ó, az ördögbe! Nem küldönc volt az, hanem egy nő. Egy lány – rossz időben, rossz helyen.

Arthurt tehát nem hagyták cserben baljós előérzetei. Jól sejtette, hogy valami balul sül el. Ha ez a lány nem tűnik el innen most azonnal, biztos, hogy Bruce emberei is ugyanabba a hibába esnek majd, mint ő az imént. Nekik azonban nem lesz idejük helyrehozni azt. Azonnal támadásba lendülnek, ahogy meglátják a két alakot... ez pedig bármelyik pillanatban megtörténhet.

Arthur megdermedt, ahogy a nő és az őt körüllengő rózsaillatfelhő elsuhant mellette.

Fordulj vissza, kérlelte a lányt némán. A nő megtorpant, és alig láthatóan felé fordította a fejét. Arthur azt hitte, talán meghallotta néma könyörgését. Ám az ismeretlen végül meggondolta magát, és továbbindult az úton, egyenesen a halálos csapda irányába.

Jóságos ég! Micsoda átkozott zűrzavar! A küldetés ezzel teljes kudarcba fulladhat. Egy pillanat, és Bruce emberei megkezdik a támadást... amelynek ezúttal egy nő is áldozatul esik majd.

Arthur tudta, hogy nem avatkozhat közbe. Nem kockáztathatja, hogy lelepleződjön. A sötétben kell maradnia. Megbújva az árnyak között. Mindent el kell követnie azért, hogy ne fedjék fel a kilétét.

Bruce számított rá. Kiváló felderítői képessége, amelynek köszönhetően a legjobb felföldi harcosok közé tartozhatott, ma még értékesebb volt, mint valaha. Tehetsége, hogy az árnyak között rejtőzködve mélyen behatoljon az ellenséges területekre, felderítse a terepet, mindent megtudjon az ellenség készleteiről, erejéről és elhelyezkedéséről, még inkább felbecsülhetetlennek bizonyult a rajtaütéses támadások esetében, amelyek Bruce háborús stratégiájának alapkövévé váltak.

Egyetlen nő nem éri meg a kockázatot.

A pokolba is, hiszen Arthurnek itt sem kellene lennie!

Hadd menjen! – mondogatta magában.

Ahogy a nő közeledett, Arthur szíve egyre erősebben kalapált. Nem avatkozott közbe. A sötétben lapult. Ez nem az ő gondja.

A homloka verejtékezni kezdett a nehéz acélsisak alatt. A pillanat töredéke alatt kellett döntenie...

A pokolba is!

Előlépett a fák közül. Oly régóta adta ki lovagnak magát, hogy talán már maga is elhitte, azzá lett. Meglehet, szörnyű ostobaság, amit művel, de nem tudja tétlenül nézni, ahogy egy ártatlan nő a halálba sétál.

Talán feltartóztathatja őket, még mielőtt látótávolságon belülre kerülnének. Talán. Mégsem tudhatta pontosan, hol rejtőznek Bruce emberei.

Lopakodva indult el az árnyak között, mígnem a nő mögé ért. Kezével finoman betapasztotta a száját, még mielőtt a lány sikíthatott volna. Átkarolta a derekát, és erőteljesen magához vonta.

Talán kissé túlságosan is erőteljesen. Érezte, amint a finom, nőies idomok a testéhez préselődnek... különösen, ahogy a gömbölyded hátsó az ágyékához simult.

Rózsaillat. Újra érezte. Ezúttal erősebben. Különös bódultság lett úrrá rajta. Mélyen belélegezte az illatot, és felfedezett benne még valamit. Valami krémes, lágy almaaromát. Gyümölcslepények, jött rá hirtelen. A kosárban. A lány kapálózása kizökkentette pillanatnyi elrévedéséből.

– Nem akarom bántani, hölgyem – suttogta.

A teste félreérhető módon reagált a nő mozgolódására, mintha tűz perzselte volna a bőrét. Hirtelen beléhasított a felismerés. A nő dereka vékony volt ugyan, de a karján érezte telt, buja keblének félreismerhetetlen érintését. Ágyékát elöntötte a forróság.

Fel sem tudta idézni, mikor volt nővel utoljára.

Épp a legalkalmasabb pillanat ezen töprengeni...

A nő testőre bizonyára meghallotta a dulakodást. Hirtelen hátrafordult.

– Hölgyem?

Ahogy megpillantotta a nőt Arthur karjában vonaglani, azonnal a kardjáért nyúlt.

– Csss... – figyelmeztette őt Arthur halkan. Suttogva beszélt, így nem hallhatták meg, másrészt felismerhetetlenné vált a hangja. – Segíteni próbálok. El kell tűnniük innen. – Arthur ekkor lazított a szorításán. – Elengedem, de ne kiáltson! Máskülönben ránk találnak. Érti?

A lány bólintott, majd Arthur lassan eleresztette.

Egyetlen gyors mozdulattal szembefordult a harcossal. A fákon átszűrődő holdfényben Arthur nem látott egyebet, mint egy hatalmas, kerek szempárt, amely a kapucni mélyéről meredt rá.

– Kik találnak ránk? Kicsoda maga?

Hangja lágy volt és édes, elég halkan is beszélt, így nem hallhatták meg. Legalábbis Arthur ebben bízott.

A nő végigmérte támadóját. Arthur könnyű ruházatot viselt aznap este, ahogy tette mindig ilyesféle bevetések esetén, mindössze egy elfeketedett, rövid, ujjatlan páncélinget és fejfedőt, valamint egy steppelt combvértet. Öltözéke így is előkelő volt, és a sisakja – amit lejjebb húzott, hogy takarja az arcát –, valamint a fegyverzete lovagi külsőt kölcsönzött neki.

– Ön nem lázadó – jegyezte meg a lány, és ezzel beigazolódott, amit Arthur már egyébként is sejtett: a hölgyemény nem kedveli Robert the Bruce-t.

– Feleljen a hölgynek – mondta a kísérő –, máskülönben mindjárt a bőrén érezheti a kardom hegyét!

Arthur ellenállt a kísértésnek, hogy hangosan felnevessen. A lovag maga volt a nyers erő, és fürgesége valószínűleg egy bárkáéhoz volt mérhető. A helyzetet mérlegelve mégis úgy döntött, nem ez a megfelelő alkalom, hogy bebizonyítsa neki, mekkorát téved. El kellett vinnie őket innen, amilyen gyorsan és észrevétlenül csak lehet.

– Egy barát, hölgyem – felelte. – Lovag vagyok Edward király szolgálatában.

Legalábbis itt és most.

Arthur hirtelen mozdulatlanná dermedt. Valami megváltozott. Nem tudta volna megmagyarázni, honnan, de tudta, a tudata legmélyén valamiképp érzékelte ezt, és a levegő is más lett körülöttük.

Bruce emberei közeledtek. Felfedezték őket.

Némán káromkodott. Ez nem lesz így jó. Nincs idő arra, hogy udvariasan győzködje a hölgyet.

– Azonnal távozniuk kell – mondta ellentmondást nem tűrő hangon.

Arthur a félelem árnyékát látta meg a lány tekintetében. Ő is észlelte a veszélyt.

De már késő volt. Mindnyájuk számára.

Erőset taszított a lányon, a legközelebbi fa mögé lökte, még éppen azelőtt, hogy lágyan suhogó nyilak szelték volna át az éjszakai levegőt. A hölgyet célba vevő darab tompa puffanással fúródott épp abba a fába, amely mögé a lány rejtőzött, de egy másik tökéletesen célba talált. A lányt kísérő testőr felnyögött, amint a mesteri pontossággal kilőtt nyíl átszúrta az ingét, és a hasába fúródott.

Arthurnek rögtön cselekednie kellett. Az utolsó pillanatban oldalra fordult, és a nyíl, amely a szívét célozta, a vállába fúródott. Fogvicsorgatva megragadta a végét, és letörte. Nem úgy tűnt, mintha a nyílhegy túl mélyre hatolt volna, de nem kockáztathatta, hogy azonnal kirántsa.

Bruce emberei futárnak nézték. Nem volt ebben semmi meglepő, ez mégis könnyen olyan szörnyen kellemetlen helyzetbe sodorhatja, hogy a saját társaival kelljen megküzdenie, máskülönben kénytelen lesz felfedni magát.

Még elmenekülhet.

Talán a harcosok észreveszik, hogy egy lány rejtőzik a kapucni alatt. Mégsem mert ebben bízni. Ha most elmegy, a lány meghal.

Alig volt ideje végiggondolni a helyzetet, mert a következő pillanatban elszabadult a pokol. Bruce emberei támadásba lendültek, és úgy törtek elő a sötétségből, akár a démonok az alvilágból. A hölgyet kísérő lovagot, aki ide-oda támolygott a hasába fúródott nyíl miatt, egy dárdával oldalba döfték, a fejét pedig egy csatabárd találta el. Úgy zuhant előre, akár egy tölgyfa, hatalmas puffanással érve földet.

Arthur ijedt kiáltást hallott a háta mögül, és mivel sejtette, mi következik, útját állta a lánynak, nehogy az elesett katona segítségére akarjon sietni. A férfi immár menthetetlen volt.

Bruce egyik embere azonban észrevehette a mozdulatot.

Arthur ekkor ösztönösen cselekedett. Egy dárda szelte át a levegőt, és egyenesen a lány felé tartott. Arthur nem gondolkodott, csak a tettek mezejére lépett. Kinyúlt, és reptében, mindössze néhány centiméterrel a lány feje előtt elkapta a dárdát. Egy gyors mozdulattal a térdén kettétörte, és a törött darabokat a földre hajította.

Hallotta, amint a lánynak ijedtében elakad a lélegzete, de nem merte levenni a tekintetét a több tucat, feléjük tartó harcosról.

– Bújjon az átkozott fa mögé! – kiáltotta dühösen, mielőtt kivédett volna egy jobbról érkező kardcsapást. A harcos hibázott, de Arthur nem akart visszavágni.

Szitkozódva hárított el egy újabb támadást. Mi a fenéhez kezdjen most? Felfedje magát? Vajon hinnének neki? Át tudná verekedni magát a támadó katonákon, de a lányra is gondolnia kellett...

Egy pillanattal később azonban más döntött helyette.

Egy férfi hangját hallotta a fák közül.

– Állj!

A harcosok egy pillanatra megtorpantak, de azonnal engedelmeskedtek a parancsnak, és felhagytak a támadással. Néhány pillanattal később egy ismerős alak lépett elő a sötétből.

– Őrszem, mi a fenét keresel te itt?

Arthur hitetlenkedve rázta a fejét, majd előrelépett, hogy üdvözölje a fák közül előbukkanó, feketébe öltözött harcost. Gregor MacGregor volt az. Ez rögtön megmagyarázta a tökéletesen kilőtt nyilat is. MacGregor volt a Skót-felföld legkiválóbb íjásza, méltán viselte az „Íjász” harci nevet, amelyet Bruce adott neki, hogy a felföldi harcosok tagjaként így leplezze a kilétét.

Arthur annak idején nem tudta, hálás legyen-e, amiért egykori ellensége a harcostársa, sőt később már-már a barátja lett. Minden megváltozott azonban, amikor Arthurnek másfél évvel ezelőtt el kellett hagynia az elit alakulatot. Akkoriban egyik társa sem tudta róla az igazságot, még MacGregor sem. Amikor kiderült számukra, hogy az ellenséghez csatlakozott, árulónak hitték. Bár idővel fény derült az igazságra, a küldetése mégis távol tartotta őket egymástól.

Harcosok módjára kezet fogtak, és Arthur – a kezdeti bizonytalansága ellenére – azon kapta magát, hogy mosolyog a sisakja alatt. A fenébe is, jólesett látnia MacGregort!

– Látom, még senki sem csúfította el azt a helyes kis pofidat – mondta, mivel tudta, mennyire bosszantja a férfit messze földön híres szépsége.

MacGregor nevetett.

– Dolgoznak rajta. Átkozottul jó viszontlátni téged. De mit keresel itt? Szerencséd, hogy észrevettem, ahogy elkaptad azt a dárdát.

Arthur egyszer hasonló mozdulattal mentette meg MacGregor életét. Könnyebb volt kivitelezni, mint amilyennek tűnt, feltéve, ha az ember le tudta győzni a félelmét. A legtöbben azonban képtelenek voltak erre.

– Sajnálom a nyilat – mondta MacGregor, és Arthur bal vállára mutatott, amelyből a letört nyíl kiálló végénél még mindig szivárgott a vér.

Arthur vállat vont.

– Semmiség.

Átélt már ennél rosszabbat is.

– Te ismered ezt az árulót, uram? – kérdezte az egyik férfi.

– Igen – felelte MacGregor, mielőtt Arthur figyelmeztethette volna. – És nem áruló. Közülünk való.

A pokolba! A lány! Arthur megfeledkezett róla. Abbéli reménye, hogy a lány talán nem hallotta vagy értette meg, amit MacGregor az imént mondott, azonnal szertefoszlott, amikor meghallotta a hölgy indulatos sóhajtását.

Még MacGregornak is feltűnt. Az íjáért nyúlt, de Arthur feltartóztatta.

– Nincs veszély – mondta. – Most már előjöhet, hölgyem.

– Hölgyem? – MacGregor az orra alatt káromkodott egyet. – Tehát erről van szó.

A lány előlépett a fa mögül. Amikor Arthur felé nyúlt, hogy megfogja a könyökét, a hölgyemény teste hirtelen megfeszült, mintha fájdalmat okozna neki az érintés. Vagyis mindent hallott.

A felfordulásban hátracsúszott a kapucnija, és előtűntek alóla hosszú, aranybarna hajtincsei, amelyek nehéz hullámokban omlottak a hátára. Lenyűgöző szépsége annyira nem illett a környezethez, hogy Arthur egy pillanatra meghökkent a látványtól. Amikor pedig az ezüstös holdfény megvilágította a lány arcát, hirtelen elakadt a lélegzete.

Jóságos ég, milyen elragadó! Apró, szív alakú arcán hatalmas szeme volt a leghangsúlyosabb, amelyet sűrű szempilla keretezett. Kis orra leheletnyit piszének, álla hegyesnek, a szemöldöke finom ívűnek tűnt. Ajka tökéletes vonalú, a bőre... a bőre pedig sima és bársonyos, akár a tejszín. Bájos, törékeny pillantása miatt olyan volt, akár egy puha szőrű kisállat... egy aprócska macska vagy nyulacska.

Nem számított arra, hogy épp a háború közepén, oda nem illő módon a nőiességnek egy ilyen ártatlan, leheletfinom tüneménye jelenik meg a színen.

Arthur némán bámulta, ahogy MacGregor – az a gazember – előrelépett, lehúzta a sisakját, és lovagias mozdulattal a lány keze fölé hajolt.

– Elnézését kérem, hölgyem – mondta nem egy felföldi nőt rabul ejtő mosolya kíséretében. Arthur a férfinak ezt az arcát még nem ismerte. – Valaki másra számítottunk.

Campbell hallotta, ahogy a lánynak – előre megjósolható módon – elakad a lélegzete, amint szemtől szembe találja magát a harcossal, akiről azt beszélték, a legszemrevalóbb férfi egész Skót-felföldön. Ám a hölgy, Arthur legnagyobb meglepetésére, hamar összeszedte magát, és figyelemre méltó éberségről tett tanúbizonyságot. A legtöbb nő ilyenkor már ostobán hebegett-habogott volna.

– Efelől kétségem sincs. A „csuklyás” király most már nők ellen visel háborút? – kérdezte angolos öntudattal, a törvénytelen királyt becsmérelve. A templomra pillantott. – Vagy talán csak a papok ellen?

Noha ellenséges katonák vették körül, a lány a félelemnek cseppnyi jelét sem mutatta. Finom hermelinszegélyű köpenye azonnal elárulta, amire büszke modora is következtetni engedett, nevezetesen hogy nemesi származású hölgyről van szó.

MacGregor csak pislogott.

– Mint említettem, tévedés történt. Robert király csak azok ellen visel háborút, akik megtagadják tőle, ami jár neki.

A hölgy éles hangon adta tudtukra nemtetszését.

– Akkor, ha itt végeztünk... én a papért jöttem. – Tekintete halott kísérőjére tévedt. – A kísérőmnek már túl késő, de a várban várakozóknak talán adhat még feloldozást.

Az utolsó kenet, gondolta Arthur. Bizonyára a múlt heti Glen Trool-i csata sebesültjeinek van rá szüksége.

Bár Arthur arcát sisak takarta, halkan beszélt, hogy leplezze kilétét. Már így is túl sok titkot fedett fel magáról... Nem akarta, hogy a lány egy nap esetleg felismerje.

Bizonyára az egyik nemes rokona lehet, akit Bruce levadászására küldtek Ayrbe. A király távol tartotta magát a vártól... nagyon távol.

– Hogy hívják, hölgyem? És miért utazik ilyen satnya őr kíséretében?

A lány teste megfeszült, és lenéző pillantást vetett Arthurre. Apró, pisze orra miatt ez a gesztus akár nevetségessé is tehette volna, de sikerült meglepően hatásos, megvető hangnemben felelnie.

– Papot hívatni általában nem olyan veszélyes vállalkozás... Ezt még egy kém is tudhatja.

Arthur szája dühében elvékonyodott. Ennyit a háláról. A sorsára kellett volna hagynia a lányt.

MacGregor előrelépett.

– Hölgyem, az életét köszönheti ennek a férfinak. Ha ő nem avatkozik közbe – mondta, és fejével a földön fekvő kísérő felé intett –, most mindketten halottak lennének.

A lány szeme elkerekedett, és apró, fehér fogaival puha alsó ajkába harapott. Arthur ismét érezte azt a kellemetlen rándulást az öve alatt.

– A bocsánatát kérem – mondta a hölgy halkan, és a megmentője felé fordult. – Köszönöm.

Egy gyönyörű nő hálálkodása mindig hatással van az emberre. Arthur ágyéka táján egyre fokozódott a feszültség, és a lány dallamosan rekedt hangja ágyakat, meztelen testeket és a gyönyör halk nyögdécselését idézte a gondolataiba.

– A válla... – A hölgy bizonytalanul pillantott fel rá. – Súlyos a sérülése?

Mielőtt válaszolhatott volna, Arthur zajt hallott. A fák között a templom irányába kémlelt, ahol mozgolódás jeleit látta.

A fenébe! A templomban tartózkodók bizonyára felfigyeltek a lármára.

– Mennetek kell – mondta MacGregornak. – Jönnek.

MacGregor túlságosan bízott Arthur kiváló képességeiben ahhoz, hogy egy pillanatig is habozzon. Intett az embereinek, hogy távozzanak. Bruce harcosai éppolyan gyorsan tűntek el a sötét árnyak között, ahogy érkeztek.

– Majd legközelebb – mondta MacGregor, és követte őket.

Ahogy Arthurrel egyetértőn egymásra néztek, mindketten tudták: ma este nem lesz ezüst. A templomban hamarosan nyüzsögni kezdenek az emberek, kigyúlnak a fények, akár egy őrtoronyban, és ez minden közeledőt figyelmeztet majd a veszélyre.

Egy lány miatt nem kapja meg Bruce az ezüstöt, amelyből gondoskodhatna az embereiről. Amíg nem adódik újabb lehetőség, kénytelenek lesznek a vadászatok és a vidéki gyűjtögetések során szerzett zsákmányból élni.

– Jobban tenné, ha ön is távozna – szólt a hölgy határozottan, de látva Arthur habozását, megenyhült. – Rendben leszek. Menjen! – Egy pillanatra elhallgatott. – És köszönöm – tette hozzá.

Tekintetük találkozott a sötétben. Bár tudta, mennyire nevetséges gondolat, Arthur egy pillanatra teljesen védtelennek érezte magát a lány előtt.

A nő azonban nem láthatta az arcát. Az acélsisakra mindössze két vékony kémlelőnyílást vágtak, és egy apró lyukat, hogy lélegezni tudjon.

Mégis különös érzés kerítette hatalmába. Ha nem ismerte volna magát, azt mondta volna, kapcsolatba lépett vele. Az idegen nőkkel való kapcsolatteremtés azonban nem az ő asztala. A pokolba is, hiszen ő soha senkivel nem teremtett kapcsolatot. Egyszerűbb volt így.

Valamit szeretett volna még mondani – bár fogalma sem volt róla, mit –, de nem volt rá lehetősége. A templom körül fáklyák gyúltak. A pap és néhány sebesült katona épp feléjük tartott.

– Szívesen – felelte, majd visszasurrant a biztonságot adó árnyak közé. Arthur olyan volt, akár egy látomás. Voltaképp nem is létezett. Így szeretett élni.

A lány hamarosan a pap karjába vetette magát, és megkönnyebbült zokogásának hangja elkísérte Arthurt a sötétségbe.

Tudta, bánnia kellene, ami az este történt. A lány életéért cserébe nemcsak az ezüstöt áldozta fel, de saját magát is leleplezte. Mégsem bánta. Lesz még ezüst. Az pedig nem valószínű, hogy valaha újra találkoznának... erről ő maga fog gondoskodni.

A titka biztonságban van.

Első fejezet

Skócia, Argyll, Dunstaffnage vára, 1308. május 24.

Kérlek, add, hogy meghaljon! Kérlek, add, hogy végre véget érjen!

Anna MacDougall letette a kosarát, letérdelt az apja lába elé, és azért imádkozott, hogy jó hírt kapjon, ami végre véget vet a háborúnak, amely élete minden napját megkeserítette.

Szó szerint.

Anna Skócia egyik nevezetes napján, március 19-én született, az Úr ezerkétszáznyolcvanhatodik évében. III. Sándor skót király, nem törődve emberei tanácsával, e nap viharos estéjén indult útnak a Fife megyében lévő Kinghornba, hogy fiatal menyasszonyával lehessen, ám az út során leesett egy szikláról, és életét vesztette. A király vágyainak köszönhetően az ország így örökös nélkül maradt, és ezzel kezdetét vette a koronáért folytatott, huszonkét évnyi háborús viszálykodás.

Volt, hogy tizennégyen versengtek a királyi címért. Ám az igazi küzdelem mindig a Balliol–Comyn-oldal és a Bruce-ok között folyt. A MacDougallok azóta tekintették esküdt ellenségüknek Robert the Bruce-t, hogy a férfi, miután saját kezébe vette az ügyek intézését, megölte legfőbb riválisát, Anna apjának unokatestvérét, John „Vörös” Comynt. A MacDougallok Robert the Bruce-on kívül még rokonaik, a MacDonaldok iránt viseltettek hasonló ellenszenvvel. Bruce tettei kínos szövetségbe kényszerítették őket Angliával.

Még Plantagenet Edwardot is szívesebben látták volna a trónon, mint a csuklyás királyt.

Anna így tehát Bruce haláláért fohászkodott. Azóta könyörgött, hogy elérje őt a vég, amióta megtudta, hogy a férfi egy rejtélyes betegségnek köszönhetően ágynak esett az északi hadjárat során. Remélte, hogy a természet legyőzi legfőbb ellenségüket. Egy ember haláláért imádkozni természetesen főbenjáró bűnnek számított. Legyen szó bárkiről is, akár egy olyan gyilkos veszedelemről, amilyen Robert the Bruce volt. A kolostorban élő nővérek elszörnyednének, ha megtudnák, miért fohászkodik.

Anna azonban nem törődött ezzel. Ha ez azt jelenti, hogy véget érne a véres viszály... A háborúban bátyja és vőlegénye is odaveszett, és nemcsak idős nagyapjának, Alexander MacDougallnak, Argyll lordjának keserítette meg az életét, de a fiának, John MacDougallnak, Lorne lordjának, Anna apjának is.

A férfi nemrégiben épült fel, miután hosszú időn át súlyos mellkasi fájdalmaktól szenvedett, és a lánya attól tartott, apja többet már nem tudna elviselni. Bruce utóbbi időben elért sikerei csak súlyosbították a helyzetet. Anna apja gyűlölt veszíteni.

Nehéz volt elhinni, hogy valamivel több mint egy éve, miután kudarcot vallott, a „csuklyás király” maroknyi támogatójával egyetemben menekülni kényszerült. A szökevény király azonban visszatért, és főként I. Edward király halálának köszönhetően ismét trónkövetelővé lett.

Így hát akár bűn, akár nem, a lány az ellenség haláláért imádkozott. Örömmel bűnhődne, ha vétkével megmentheti apját és klánját attól a férfitól, aki tönkre akarja tenni őket.

Ezenkívül az apácák számtalanszor megmondták már Annának: nem való neki a szent élet. Túl sokat énekelt. Túl sokat nevetett. Legfőképp pedig inkább családja, semmint Isten mellett kötelezte el magát.

John MacDougall feltépte a levelet, és olvasni kezdte. Anna az apja arcát fürkészte, és próbálta megfejteni a gondolatait. A férfi olyan izgatott volt, hogy még az írnokáért sem küldetett. Annának szerencséje volt, hogy apját egyedül találta a főnöki teremben, miután a férfi befejezte a tanácskozást az embereivel. Anyja, aki általában nyugtalanul fontoskodott a férje körül, éppen a kertben tartózkodott, és a gyógynövények begyűjtését felügyelte. Ezekre a növényekre a pap által javasolt új tinktúrához volt szükség, amely segíthet eltüntetni a váladékot férje tüdejéből.

A lány azonnal tudta, hogy rossz hírt kaptak. Apja ráncos arca vészesen elvörösödött, szeme úgy izzott, mintha láz égetné, a szája fehér vonallá keskenyedett. Tekintete a legádázabb harcosokban is félelmet keltett, Annán mégis inkább aggodalom lett úrrá. Ő tudta, hogy a mogorva harcos külső mögött szerető apa bújik meg.

Szorosan megmarkolta apja trónhoz hasonlatos székének karfáját, amelynek faragott díszítése mélyen a tenyerébe vájódott.

– Mi az, apám? Mi történt?

A férfi a lányára emelte a tekintetét. Anna megrémült, ahogy meglátta fokozódó indulatosságát. Lorne lordja gutaütésszerű dührohamai során mindig rémisztő látványt nyújtott – indulatossága vetekedett az angliai Plantagenet-királyok hírhedt Anjou-vérmérsékletével –, ám sosem annyira ijesztőt, mint a szívinfarktusa után. A legutóbbi alkalommal épp egy ilyen roham idézte elő a karjában és a mellkasában jelentkező fájdalmakat, amelyek megbénították, fullasztották, minek következtében közel két hónapig ágynak esett.

A férfi összegyűrte a pergament.

– Buchan megfutamodott. A Comynok vereséget szenvedtek.

Anna pislogott. Beletelt némi időbe, amíg felfogta a hallottakat. Nem akart hinni a fülének. John Comyn, Buchan earlje – a meggyilkolt John Comyn, Badenoch lordjának rokona – Skócia egyik legbefolyásosabb embere volt.

– De hogyan? – kérdezte a lány. – Hiszen Bruce haldoklik.

Az apja mindig arra biztatta a gyermekeit, hogy kérdezzenek, ha nem értenek valamit. Megvetette a tudatlanságot, még a nők esetében is, ezért ragaszkodott ahhoz, hogy minden lánya kolostorban nevelkedjen. Ám ahogy Anna látta, amint a férfi arca lángba borul, teste pedig görcsbe rándul dühében, azt kívánta, bárcsak csendben maradt volna.

– Ez az átkozott még a betegágyából is képes csodát tenni! – mondta a férfi megvetéssel a hangjában. – Az emberek már szinte hősként tisztelik... Mintha Arthur és Camelot jött volna el újra. Buchan legyőzte a gazembert Inverurie közelében, de az emberei meghátráltak, amikor meglátták „a Nagy Bruce-t” a sereg élén. – Öklével a mellette lévő asztalra csapott, és a bor kilöttyent a serlegéből. – A Comynok gyáván megfutamodtak, miután észrevették, hogy a beteg férfit az emberei még a csatába is elcipelik. Elmenekültek egy átkozott nyomorék elől!

Lorne lordját annyira elöntötte a méreg, hogy kidagadtak az erek a homlokán.

Anna megrettent, és erős szorítást érzett a mellkasában. Nem apja haragjától tartott, hanem attól, hogy a férfi indulatossága árthat az egészségének. Visszafojtotta a könnyeit. Rémesen büszke apja még azt hinné, ha sírni látná, hogy gyengének tartja. John MacDougallnak rettegett harcosként nem volt szüksége sajnálatra.

Ez a háború azonban lassan ölő méreg volt számára. Anna azt kívánta, bárcsak átsegíthetné apját a Bruce okozta nehéz helyzeten, hogy azután minden rendbe jöjjön. Miért nem tudja az az álkirály megadni magát végre a betegségnek? Hiszen így minden elrendeződne, és egyszer s mindenkorra véget érne ez a szörnyű zűrzavar.

Meg kellett nyugtatnia az apját. Könnyek és könyörgés helyett inkább megfogta a férfi kezét, és magára erőltetett egy pajkos mosolyt.

– Jobb, ha anya nem hallja meg, hogy így beszélsz a jelenlétemben. Tudod, hogy haragszik rád, amiért ilyen illetlenül beszélsz a hölgyek társaságában.

Egy pillanatig attól tartott, hogy szavai nem érnek célt, ám az apja dühe lassan elillanni látszott. Amikor a férfi végre úgy nézett rá, mintha tudatában lenne lánya jelenlétének, Anna ártatlanul hozzátette:

– Talán ide kellene hívatnom?

A férfi felnevetett, hangja rekedtes volt a mellkasát megtámadó betegségtől.

– Ne merészeld! Különben még egy adagot lenyom a torkomon abból az undorító löttyből. Isten a tanúja, az anyád jót akar, de még egy szentet is végromlásba döntene folytonos aggodalmaskodásával. – A fejét rázta, és szeretetteljes elismeréssel nézett lányára. – Nincs mitől félned, hiszen tudod. Teljesen egészséges vagyok – mondta, majd hunyorogva folytatta: – Eszes lány vagy te, Annie drágám. Inkább rám hasonlítasz, mint a többiekre. Mindig mondom neked, nem igaz?

Anna a bók hallatán örömében elmosolyodott.

– De igen, apám.

Mintha nem hallotta volna lánya válaszát, a férfi így folytatta:

– Azóta van ez így, hogy hüvelykujjadat a szádba dugva betotyogtál a főnöki terembe, egyetlen pillantást vetettél a hadi térképre, és az embereinket tökéletes pozícióba helyezted a támadáshoz.

Anna nevetett. Nem emlékezett arra a napra, de sokszor hallotta már ezt a történetet.

– Azt hittem, hogy faragott játék figurákról van szó – mondta.

– Igen, ugyanakkor az ösztöneid világosan vezettek. – A férfi felsóhajtott. – Mégis attól tartok, ezúttal nem lesz könnyű. Buchan earlje azt írja, Angliában keres menedéket. Most, hogy a Comynok vereséget szenvedtek, a bitorló minket támad majd.

Minket? Anna nagyot nyelt. Úrrá lett rajta a rettegés.

– És mi a helyzet a fegyverszünettel?

Hónapokkal ezelőtt, amikor Bruce észak felé indult, rövid időre harcba keveredett az argylli katonákkal, tengeren és szárazföldön is támadta őket. John MacDougall akkoriban gyengélkedett, és mivel kevés embere volt, beleegyezett a fegyverszünetbe, ahogy tette azt a tőlük északra élő Ross earlje is. Anna abban reménykedett, hogy az átmeneti béke a harcok végét jelenti majd.

– Augusztus idusán véget ér. Számíthatunk rá, hogy az pokolfajzat másnap megjelenik a kapuknál. Elkergette a MacDowelleket Galloway-ben, és most, hogy a Comynok is elmenekültek...

A férfi ismét próbálta elfojtani ellenszenvét.

Anna – látva, hogy apja haragja hamarosan újjáéled – emlékeztette őt:

– Buchan earlje sosem volt jó parancsnok. Ezt te magad is sokszor mondtad. Veled már nem lett volna olyan szerencsés a csuklyás király, nyilvánvalóan ezért is akarta a fegyverszünetet. A Dail Righ-i csata emléke még túlságosan élénken él az emlékezetében.

Az apja megmarkolta a nyakánál viselt, méretes ezüstbrosst. A nagy, ovális kristály, amelyet apró gyöngyök díszítettek, arra emlékeztették, milyen közel került egykor ahhoz, hogy utolérje a menekülő királyt. Szó szerint a markukban tartották Bruce-t, és a csata közben szerezték meg a brosst.

Halovány mosolyából Anna tudta, hogy apja fülében kedvesen csengenek a szavai.

– Igazad van, ám korábbi győzelmünk ezúttal nem fogja őt megállítani. Már csak mi állunk közte és a trón között.

– És mi a helyzet Ross earljével? – kérdezte a lány. – Ő biztosan mellénk áll a küzdelemben.

Apja szája megfeszült.

– Ross earljére nem számíthatunk. Nem szívesen hagyja majd a földijeit védelem nélkül. Persze megpróbálom meggyőzni, hogy erőinket egyesítve győzzük le egyszer s mindenkorra a csuklyás királyt.

Apja hangja cseppet sem volt szemrehányó, Annában mégis bűntudat támadt. Minden bizonnyal könnyebb lenne meggyőzni Ross earljét, ha a megelőző évben elfogadta volna a fia, Hugh házassági ajánlatát.

– Összehívom a báróimat meg a lovagjaimat, és segítséget kérek Edwardtól. A király az apja nyomába sem ér, de most, hogy a Comynok vereséget szenvedtek, talán szükségét érzi majd, hogy több katonát vezényeljen északra.

A férfi ennek ellenére sem tűnt túlságosan bizakodónak. Anna éppolyan jól tudta, mint az apja, hogy II. Edwardtól nem számíthatnak számottevő segítségre. Az új angol királynak túl sok gondja volt ahhoz, hogy Skóciával törődjön. Bár sok skót várnál állomásoztak még angol helyőrök – különösen a határ mentén –, de Edward több parancsnokát visszahívatta, közöttük Aymer de Valence-t, Pembroke új earljét is.

Anna az ajkába harapott.

– És ha nem érkezik segítség?

Tudta jól, felesleges arról kérdeznie apját, vajon megadná-e magát. Inkább mindnyájan meghalnának, semmint behódoljanak Bruce-nak. „Győzni vagy meghalni.” Apja a MacDougallok jelmondata szerint élte az életét.

Noha a teremben meleg volt, Anna valósággal reszketett.

– Akkor egyedül győzöm le a gazembert! Dail Righ-nél már majdnem sikerült... Átkozottul közel voltam ahhoz, hogy végezzek vele. Ezúttal szándékomban áll rendes munkát végezni – felelte az apja, és vészjóslón hunyorgott. – Nyár végén Robert the Bruce feje a kapumra lesz kitűzve, és keselyűk fogják kivájni a szemét.

Anna próbált megszabadulni a kellemetlen érzéstől. Nem szerette, amikor így beszélt az apja. Kegyetlen és könyörtelen ember benyomását keltette, nem pedig azét az apáét, akit a lánya mindenkinél jobban csodált.

Felpillantott a férfira, látta idősödő arcán az eltökéltséget, és teljesen megbízott benne. Az apja Skócia egyik legkiválóbb harcosa és hadvezére volt. Talán a sors ellenük fordult, de Lorne-i John diadalmaskodik végül.

A háború talán hamarosan véget ér. Bizonytalanság, halál, pusztítás, csalárdság... mind a múlté lesz. Az apját lassan gyilkoló méreg is örökre elenyész. A család végre biztonságban élhet majd. Ő férjhez megy, és saját otthona meg gyermekei lesznek. Áldott mindennapok köszöntenek majd rájuk.

Anna képtelen volt arra, hogy más eshetőségre is gondoljon. Mégis néha úgy érezte, mintha egy szitával akarná visszatartani a megáradt folyót, vagy árral szemben próbálna úszni, amely mindenáron magával akarja sodorni mindnyájukat: a szüleit, a fivéreit és a nővéreit, a kis unokaöccseit és unokahúgait.

Ezt nem engedhette. Bármibe kerül is, megvédi a családját.

– Mit tehetek én? – kérdezte.

Az apja elmosolyodott, és elnézőn, finoman gyermeke arcába csípett.

– Jó lány vagy, Annie drágám. Miért nem látogatod meg az unokatestvéremet, a püspököt?

A lány bólintott, és elkezdett feltápászkodni.

– És Anna – szólt az apja, vidáman pillantva lányára, aki felvette a kosarát a földről –, ne felejtsd a gyümölcslepényt! – mondta nevetve. – Tudod, mennyire odavan érte.

Aberdeenshire, Inverurie közelében

Telihold világított az égen az ősi kő emlékmű felett, de a közeli tüzek fátyolszerű füstfelhőin kísértetiesen szűrődött át a fény. Arthur a győzelem fanyar ízét érezte a szájában, égette a torkát. Majdnem éjfél volt már, de az éjszakai levegő a távoli mulatozás és a féktelen pusztítás zajától volt terhes. Bruce megfogadta William Wallace tanácsát, és felperzselte a földeket, semmit sem hagyott hátra, ami az ellenség hasznára válhatott volna. Comynt elüldözték Skóciából, ám Buchan vidékének leigázása még váratott magára.

A tisztáson magányosan álló gránitoszlop az ég felé mutatott. Minden bizonnyal szándékosan épp ebben a szögben állították egykor. Az eredőjét Arthur csak találgatni tudta. A hosszú évek alatt a misztikus druida kövek jelentése a homályba veszett. Ám mivel azokat gyakran elszigetelt területekre helyezték, kiváló találkozóhelyként szolgáltak.

Arthur a tisztást körülvevő fák árnyékából figyelt, és rá nem jellemző türelmetlenséggel várta a férfiak érkezését. Remélte, hogy a mai nappal vége a csalásnak. Gyűlölte, hogy hazugságban kell élnie. Oly sok év színlelés után néha már maga sem tudta, melyik oldalon áll.

Azokat az eseteket leszámítva, amikor a csatatér ellentétes oldalán harcoltak, ez lesz az első alkalom, hogy találkozik azzal, akiért közel két és fél éve küzd, azóta, hogy kénytelen volt elhagyni a felföldi harcosokat, és „csatlakozni” az ellenséghez. A király vállalta a kockázatot, hogy személyesen találkozik vele, ő pedig ebből arra következtetett, hogy hamarosan felhagyhat a kémkedéssel.

Arthur jól végezte a dolgát, kulcsfontosságú információkkal szolgált az inverurie-i csata előtt, aminek köszönhetően Bruce és az emberei legyőzték Buchan earljét, aki ezután fülét-farkát behúzva Angliába menekült. A Comynok leverését követően Arthur abban reménykedett, hogy végre ismét a felföld harcosai közé állhat... hiszen ők voltak a legjobbak legjobbjai, a harcosok krémje, akiket Bruce a különböző harci tudományokban való jártasságuk alapján, egyenként választott ki.

Arthur mozdulatlanná dermedt, és a tőle jobbra lévő, a fák között nyíló kis ösvényt figyelte. Egy nyúl vagy egy mókus halk futása volt az első jele a férfiak érkezésének. Arthur különleges képessége folytán a legkisebb neszeket is meghallotta, minden apró rezdülést megfigyelt. Hangtalanul, srégen átvágott a fák között, és hátulról közelítette meg az érkezőket.

Miután megbizonyosodott róla, hogy valóban azok, akiket vár, bagolyhuhogással igazolta magát.

A három férfi kardját előrántva, egyértelmű rémülettel fordult hátra.

Elsőként bátyja, Neil tért magához.

– Jóságos ég! Jobb vagy, mint gondoltam. Még vagy ötven lépésre vagyunk a tisztástól. – Vigyorogva fordult a mellette álló magas, rémült ábrázatú férfi felé. – Jössz egy shillinggel.

MacLeod, a felföldi harcosok vezetője éles hangon fejezte ki nemtetszését, és néhány szitokszót is elmormolt az orra alatt. Neil nem törődött vele, inkább Arthurhöz sietett, hogy üdvözölje, és nem leplezte örömét.

– Öcsém, te egyre jobb leszel! – Arthur kérdőn pillantott MacLeod felé, mire Neil elmagyarázta, miről van szó: – Fogadtam ezzel a makacs barbárral, hogy akármilyen halkan közeledünk is, előbb ránk találsz, mint hogy kiérnénk a tisztásra. Most aztán ejtettél egy kis csorbát a Harcos felföldi büszkeségén.

Arthur elfojtotta mosolyát. Tor MacLeod a Skót-felföld és a Belső-Hebridák legkiválóbb harcosa volt. Az ő büszkeségén nem lehetett csorbát ejteni. Annyi azonban bizonyos, hogy Arthur lenyűgözte a vezérét... ahogy a bátyját is.

Neil volt Arthur közel huszonnégy évvel öregebb és egyben legidősebb fivére, akire sok szempontból apjaként tekintett. Noha Neil vagy tíz centiméterrel alacsonyabb volt nála, öccse mindig felnézett rá. Ha volt valaki, akinek hálával tartozott azért, amivé lett, Neil volt az. Arthur fel sem tudta idézni, hányszor emelte őt ki a sárból kiskorában, amikor a többi fivére azon ügyködött, hogy harcost faragjon belőle. Neil biztatta őt: ahelyett, hogy próbálná elfelejteni, inkább fejlessze különleges adottságát. Azt mondta, legyen büszke a képességére, amely miatt a családjuk minden tagja feszélyezve érezte magát.

Többel tartozott a bátyjának, mint amit valaha is viszonozni tudna. Persze mindig törekedni fog rá.

MacLeod közel lépett hozzá, hogy üdvözölje, és ugyanúgy megszorította az alkarját és a kezét, ahogy az imént a bátyja tette.

– Még nem volt alkalmam megköszönni, amit tettél – mondta különös, merengő arckifejezéssel. – A te közbeavatkozásod nélkül a feleségem... – Elhallgatott. – Az adósod vagyok.

Arthur bólintott. Két évvel korábban, éppen azelőtt, hogy Bruce trónkövetelővé lett volna, megmentette MacLeod feleségének életét. Arthurt nem sokkal azelőtt „távolították el” a harcosok közül, és éppen jó helyen volt, jó időben.

– Úgy hallom, gratulálhatunk neked, Harcos – mondta Arthur.

Társa fedőnevét használta. A felföldi harcosok máskor rezzenéstelen arcú vezére elmosolyodott.

– Úgy van – mondta. – Lányom született. Beatrix a neve, a nagynénje után.

Neil felnevetett.

– Nem hiszem, hogy egy hétig ölelgetné a lányát... Attól fél, hogy eltöri.

Tor rámordult, de nem vitatkozott.

A harmadik férfi is közelebb lépett. Alacsonyabb volt a másik kettőnél, a megjelenése mégis lenyűgöző. Noha nemrégiben épült fel a betegségből, ami igencsak megterhelte a szervezetét, széles válla harcosok módjára csak úgy dagadt az izmoktól. Teljes páncélzatot viselt, sötét köpenye alatt aranyszínű palástot, amelyre a skótok vörös, ágaskodó oroszlánját hímezték. Bár erőteljes arcvonásait és fekete, hegyes szakállát eltakarta a sisak, Arthur így is felismerte őt fenséges kisugárzásáról.

Térdre ereszkedett, és fejet hajtott Robert the Bruce király előtt.

– Felség – mondta.

A király egy bólintással nyugtázta hűségét.

– Kelj fel, Sir Arthur! – Közelebb lépett a férfihoz, megragadta az alkarját, és megrázta. – Hadd mondjak köszönetet az Inverurie-nél tett szolgálataidért. A tőled kapott hírek nélkül nem kezdtünk volna azonnal ellentámadásba. Igazad volt. Buchan earlje és a csapatai felkészületlenek voltak, szinte egyetlen kisebb lökésre összeomlottak.

Arthur alaposan szemügyre vette a király arcát, amely szürke volt, sápadt, és ráncos a sok megpróbáltatástól. MacLeod, aki az imént lopva Bruce háta mögé lépett, alig láthatóan támaszt nyújtott neki, de Arthur már azon is meglepődött, hogy a király egyáltalán járni képes. Feltételezte, hogy nem messze innen katonák várakoznak, hogy később visszavigyék az uralkodót a táborba.

– Jól vagy, uram?

Bruce bólintott.

– A Comynokkal szemben aratott győzelmünk sokkal hatásosabb gyógyszernek bizonyult, mint azok a kotyvalékok, amiket a papok kevertek nekem. Már sokkal jobban vagyok.

– A király ragaszkodott hozzá, hogy személyesen mondjon köszönetet neked – jegyezte meg MacLeod némi nemtetszéssel a hangjában.

Bruce azonban szemmel láthatóan ügyet sem vetett rá.

– A bátyád és Harcos úgy óvnak engem, akár két matróna.

MacLeod egy laposabb sziklatömbhöz vezette a királyt, hogy leültesse rá, majd dacosan hozzátette:

– Ez a dolgom.

A király tiltakozni akart, ám miután rájött, mennyire hiábavaló volna, ismét Arthurhöz fordult.

– Ezért vagyunk itt – mondta. – Új megbízásom van a számodra.

Ez az. Eljött hát a pillanat, amire oly régóta várt.

– Azt akarod, hogy ismét csatlakozzam a harcosokhoz – fejezte be Arthur Bruce mondandóját.

Kínos csend támadt.

A király a homlokát ráncolta. Nyilvánvalóan nem ezt akarta mondani.

– Nem, még nem. Túlságosan értékes számunkra mindaz, amit a másik oldalon végzel. De új lehetőség adódott.

Új lehetőség. Tehát egyelőre nem térhet vissza az elit csapathoz. Arthur még magának sem merte beismerni, mennyire csalódott lett a király szavai hallatán.

Jobb, ha továbbra is egyedül marad. Egyébként is inkább afféle magányos harcos volt. Szerette a szabadságot, és azt, hogy saját döntéseket hozhat. Azt, hogy soha senkinek nem tartozott magyarázattal. Lovagként bátyja, Dugald otthonában úgy járt-kelt, ahogy kedve tartotta.

Ahogy sok más családot Skóciában, a Campbelleket is megosztotta a háború. Fivérei közül Neil, Donald és Duncan Bruce oldalán álltak, Dugald és Gillespie pedig Ross earlje és Anglia pártján.

A családi megosztottságnak köszönhetően könnyebben mozoghatott az ellenség táborában.

– Miféle lehetőség? – kérdezte.

– Beszivárogni az ellenség legbensőbb köreibe.

Beszivárogni. Vagyis közelebb kerülni. Arthur mindig igyekezett elkerülni az efféle feladatokat. Ezért nem kötődött soha egyetlen nemeshez sem, nem úgy, mint a legtöbb lovag.

– Szívesebben dolgozom egyedül, uram.

Vagyis kívülről. Ahol meglapulhat, és a háttérben maradhat. Ahol nem figyelnek fel rá.

Neil, aki jól ismerte az öccsét, elmosolyodott.

– Nem hiszem, hogy erre nemet mondanál.

Arthur a bátyjára pillantott. A szeméből sugárzó elégedettség láttán rögtön sejtette, miről lehet szó.

– Lorne?

Ennek az egyetlen szónak olyan ereje volt, akár egy kalapácsütésnek.

Neil bólintott, és szája sarkában sejtelmes mosoly játszott.

– Erre a lehetőségre vártunk.

MacLeod elmagyarázta a helyzetet.

– Lorne-i John magához hívatta a báróit és a lovagjait. A fivéreid jelentkezni fognak nála. Menj velük! Találd ki, mit terveznek a MacDougallok, hány emberük van, és ki csatlakozik hozzájuk! A hírnökeik átjutottak az embereinken, azt szeretném, ha feltartóztatnád őket. Amíg le nem jár a fegyverszüneti megállapodás, a lehető legnagyobb elszigeteltségben kell tartanunk őket. Sólyom a tengeri útvonalakat figyeli, a szárazföldön rád van szükségem.

Arthur a szárazföldet ismerte a legjobban. Argyll valaha a Campbelleké volt. Ő maga a Loch Awe közepén lévő Innis Chonnel szigetén született, az ott álló várban, ahol addig élt, amíg a MacDougallok el nem kobozták tőlük.

Arthur érezte, hogy nyugtalan izgalom járja át a testét. Régóta várt erre a pillanatra. Egész pontosan tizennégy éve. Azóta, hogy Lorne-i John a szeme láttára, álnok módon leszúrta az apját. Arthur nem észlelte időben a veszélyt. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor az érzékei cserbenhagyták.

Még ha Neil nem is kéri, ha Bruce nem is ajánl fel értékes birtokokat, és ígér neki gazdag feleséget cserébe azért, ha az ő oldalán harcol, Arthur akkor is csatlakozott volna a király seregéhez, csak hogy lehetősége legyen tönkretenni Lorne-i Johnt és a MacDougallokat.

Szemet szemért... tartották a felföldiek. Arthur nem fogja cserbenhagyni a bátyját, ahogy az apját annak idején.

MacLeod félreértelmezte Arthur hallgatását, ezért folytatta mondandóját:

– Figyelembe véve, milyen jól kiismered magad a szárazföldön, te vagy a legmegfelelőbb erre a feladatra. A közel két éve színlelt hűséged éppen egy ilyen küldetésben hozhatja meg a gyümölcsét. Meglehet, Lorne-i John nem szívesen lát Campbelleket a közelében, de miután Edward végett vetett a viszálynak, és a bátyád, Dugald egy ideje megbékélt vele, nincs oka rá, hogy másnak higgyen, mint aminek látszol.

– Az istenért, hiszen Lorne nagybátyja a mi oldalunkon harcol! – tette hozzá Bruce, a dunollie-i Duncan MacDougallra utalva. – Ha valaki, ő igazán tudja, mit jelent egy megosztott család!

– Lorne-i John nem tudja, hogy mit láttál, testvérem – mondta Neil halkan, utalva arra, hogy Arthur szemtanúja volt apjuk halálának. – Csak azt kell tenned, amit mindig. A háttérben maradni és figyelni. A termeted ellenére – folytatta, és egy szerető mosoly kíséretében maga elé idézte a még gyermek Arthur képét – lenyűgözően értesz ahhoz, hogy észrevétlen maradj. Ne kerülj Lornei- John útjába! És légy óvatos... Eleinte talán gyanakodni fog, úgyhogy ne fordíts neki hátat!

Ezt Arthur mindenkinél jobban tudta. Persze nem kellett őt győzködni. Lorne-i John nevének említésére azonnal eltűnt minden ellenérzése, és már cseppet sem bánta, hogy az ellenséges tábor soraiba kell férkőznie.

– Nos? – kérdezte Bruce.

Arthur a király szemébe nézett, és lassan ádáz mosoly terült el az arcán.

– Mikor indulhatok?

Gondoskodni fog Lorne-i John elpusztításáról, és a küldetés minden véres pillanatát élvezni fogja.

Semmi sem állhat az útjába.

Második fejezet

Lorne, Dunstaffnage vára, 1308. június 11.

Kevesebb mit egy héttel azután, hogy találkozott a királlyal a kőoszlopnál, Arthur Campbell meg is érkezett küldetése helyszínére. Itt volt hát a szörnyeteg gyomrában, az oroszlán barlangjában, az ördög odújában, Dunstaffnage várában, a MacDougall klán rettegett erődjében.

A nagycsarnokban összesereglett többi lovaggal és katonával várakozott az emelvény előtt, hogy sorra kerüljön, és igyekezett nem gondolni arra, milyen fontos is a küldetése. Ez az a pillanat, amikor Lorne-i John tekintete rászegeződik majd.

A tőle megszokott aprólékossággal mérte fel a terepet, és számba vett minden lehetséges ki- és bejáratot. Nem mintha bármi esélye lett volna a menekülésre. Ha Lorne megtudja, mire készül, aligha kerül ki innen élve. Mégis már-már ösztönösen cselekedett így... jobb minden eshetőségre felkészülni. Történjen bármi is.

Alaposan szemügyre vette a termet, és be kellett vallania magának, hogy lenyűgözte a látvány. Az egyik legelegánsabb vár volt ez, amit valaha látott. A megközelítőleg nyolcvan éve épült Dunstaffnage stratégiailag kiváló ponton, egy hegyfokon helyezkedett el, ahol a Lorne-öböl a Loch Etive déli partszakaszával találkozott, így a várban lakók ellenőrzésük alatt tarthatták a legfontosabb útvonalat, amelyen át Skóciát nyugati irányból bárki megközelíthette. A sziklaalapra épült, vastag mészkő falak mintegy tizenöt méter magasan meredtek az ég felé, az épület három sarkába pedig kerek tornyokat építettek. A legnagyobb közülük, amely vártoronyként szolgált, a nagycsarnok mellett helyezkedett el. Itt voltak a lord saját szobái.

A vár stílusa és díszítése építtetője hatalmáról árulkodott. A terület a vár építése idején még Norvégiához tartozott, és építtetője, Ducan, vagyis Dugald, a hatalmas Somerled fia megkapta a ri Innse Gall, vagyis a Hebridák királya címet, amire a MacDougallok még ma is rendkívül büszkék voltak.

A vár valóban illett a királyhoz. A legalább harminc méter hosszú és tíz méter széles nagycsarnok a keleti szárny földszintjének egészét elfoglalta. A fagerendás mennyezet legmagasabb pontja tizenöt méter magas lehetett. A keleti bejárat falát aprólékosan kifaragott fapanelek díszítették, így leginkább egy templom főhajójára emlékeztetett. A többi fal vakolt volt, színes zászlók és faliszőnyegek borítottak mindet.

A vár belső, hosszú falán elhelyezett hatalmas kandalló fűtötte, a másik oldalon lévő külső falon a kettős, csúcsíves ablak pedig szokatlanul sok természetes fénnyel látta el a helyiséget. A teremben végig kecskelábú asztalok és padok álltak, az emelvényt pedig a bejárattal szemben, a csarnok túlsó végében helyezték el. Az emelvényt teljes szélességében kitöltő faasztal közepénél egy hatalmas, fából készült trónus állt.

Bár a trónt továbbra is Alexander MacDougall, Argyll lordja, a MacDougall klán feje és vezére foglalta el, a hatalmat valójában a tőle jobbra ülő, hidegvérű gazember gyakorolta. Alexander MacDougall idős ember volt... Arthur úgy vélte, legalább hetvenéves lehetett. Évekkel ezelőtt legidősebb fiára és örökösére, Johnra, Lorne lordjára ruházta át a hatalmát.

Arthur hosszú évek óta először került ilyen közel apja gyilkosához, és meglepve tapasztalta, hirtelen milyen mélységes gyűlölet ébred a lelkében. Nem szokott hozzá az efféle erőteljes érzelmekhez, a mellkasába fájdalom nyilallt.

Oly sok éve várt erre a pillanatra, hogy azt hitte, közönnyel viseli majd. Mégsem így történt. Kifejezetten meglepte, mennyire türelmetlenül várja, hogy véget vessen neki. Könnyű lenne – és milyen átkozottul csábító lehetőség – meglepni a férfit azzal, hogy egy tőrt döf a hátába. Ám Lorne-i Johnnal ellentétben ő szemtől szemben akart végezni az ellenségével. A csatatéren.

A lord meggyilkolása azonban most nem volt a feladata. Egyelőre legalábbis.

Feltűnt neki, hogy mennyire megöregedett a férfi. Sötét haját ősz tincsek tarkították, ráncai is mélyebbek lettek. Arthur hallotta a szóbeszédet a várúr betegségét illetően, és épp azon tűnődött, vajon volt-e igazságalapjuk. A férfi tekintete egy cseppet sem változott. Rideg volt és számító. Egy zsarnoki férfi szempárja, aki semmitől sem riad vissza a győzelem érdekében.

Attól tartva, hogy szándéka ellenére valamiképp felfedi magát, vagy MacDougall megérzi a veszélyt, Arthur kényszerítette magát, hogy ne az emelvényre nézzen.

Óvatosnak kellett lennie. Átkozottul elővigyázatosnak, a legcsekélyebb mértékben sem árulhatta el magát. Tisztában volt vele, hogy ha lelepleződik, a legjobb esetben is csak gyors halált remélhet. Rosszabb esetben pedig lassút.

Mégsem aggódott túlságosan. Legkevesebb húsz lovag és vagy ötször annyi katona gyűlt össze a teremben, akik mind a lord hívására érkeztek. Így nem fogják észrevenni. Neilnek igaza volt: Arthurnek megvolt az a képessége, hogy meghúzza magát a háttérben, és észrevétlen maradjon.

Most azt kívánta, bárcsak elmondhatná ezt a bátyjáról is. Arthur összerezzent, amikor Dugald egyszer csak nagyon mélyről felnevetett, és a kézfejével állon csapta a segédjét. A fiú szájából kiserkent a vér.

Arthur, aki fiatalkorában jóval többször tapasztalhatta meg bátyja öklének erejét, mint amennyit számon tudott volna tartani, együtt érzett az ifjúval. Ám az együttérzés mit sem segített a szegény párán. Főleg akkor nem, ha egy nap harcos akart lenni. Ez is része volt a kiképzésnek, amely a harcosok mind keményebbé válását szolgálta. Nemsokára megtanulja csendben tűrni az ütéseket. Idő kell azonban ahhoz, hogy ne is érezze az ütlegeket.

– Melyik lány fog észrevenni egy ilyen málészájút, ha én is itt vagyok a közelben? – kérdezte Dugald nevetve.

A fegyverhordozó elvörösödött, és Arthur még inkább megsajnálta. A szegény fiúra mindaddig nyomorult sors vár, amíg meg nem tanulja kordában tartani az érzéseit. Dugald addig zaklatja őt gyengesége miatt, amíg ki nem veri belőle. Akárcsak az apjuk. Harcossá válni – kemény harcossá –, csak ez volt fontos a számára. No meg a nők.

Meglehet, hogy Dugald olykor pökhendi hencegőként viselkedett, de nem ok nélkül tette. Arthurnél valamivel alacsonyabb, erős testalkatú férfi volt, hatalmas erejének köszönhetően valóban rettegett harcosnak számított. Ezenkívül úgy tartották, hogy a hat fivér közül ő a legszemrevalóbb is, és ez büszkeséggel töltötte el.

– Nem hiszem, hogy rám néznének – felelte a segéd, akinek majdnem olyan élénkvörössé vált az arca, mint amilyen a hajszíne volt. – Csak azon tűnődtem, vajon tényleg olyan szemrevalóak-e, mint amilyennek mondják őket.

– Kik? – kérdezte Arthur.

– Szent Kolumbán csontjai, kisöcsém.

Egy pillanatig úgy tűnt, Dugald Arthurt is szájon vágja. A férfi azonban már nem volt gyerek. Visszaütne. Igyekezett rejtegetni képességeit – eredetileg önvédelemből, most pedig azért, hogy ne kelljen azokat a társai ellen bevetnie –, de azért kíváncsi lett volna, Dugald vajon észrevette-e, mennyire megváltoztak a közöttük lévő erőviszonyok. A bátyja végül csak finoman meglökte őt.

– Hol élsz te? A csuklyás király barlangjában? – Dugald még hangosabban nevetett, és néhány szempár rájuk szegeződött. – Lorne lányai állítólag kivételesen szépek. Különösen a középső, a gyönyörű Lady Mary.

Arthurt mindez egy cseppet sem izgatta. A nemes hölgyek szépségéről szóló híresztelések gyakran éltek túlzásokkal. Ezenkívül kételkedett abban, hogy szépségben bárki felvehetné a versenyt MacLeod feleségével. Egyszer látta csak Christina Frasert, de akkor úgy gondolta, ő a leggyönyörűbb nő, akihez valaha szerencséje volt.

Arthur gondolataiban még egy arc képe villant fel – amely inkább volt bájos, mint klasszikus szépség –, de elhessegette magától ezt a ködképet. Különös, hogy még így, több mint egy év távolából is eszébe jutott a lány, akivel a templomnál találkozott. Robert király dühös volt, hogy nem kapta meg az ezüstöt – különösen miután megtudták, hogy kétszer annyi volt, mint amire számítottak –, de megértette, Arthur miért avatkozott közbe.

– Csak egyetlen nagy hibájuk van – mondta a bátyjának.

A fegyverhordozó fiú zavarodottnak tűnt, de Dugald pontosan értette, mire gondol az öccse. Arca megkeményedett, szája elvékonyodott. Arthur nagyra törő fivére előnyt akart kovácsolni abból, hogy Ross earlje és Edward király mellé áll – és így szükségszerűen a MacDougallokkal egy oldalra kerül –, de akárcsak Arthur, ő sem kedvelte Lorne-i Johnt.

– Igen, ebben igazad van, öcsém.

– Miféle hibájuk? – hozakodott elő a kérdéssel a fegyverhordozó.

Bátor fiú, gondolta Arthur, mivel tudta, mi következik. Dugald ismét lekevert egyet a segédjének.

– Reménykedj benne, hogy vakok, ha azt akarod, hogy valaha is feléd forduljanak!

Mielőtt sorra kerültek volna, egy újabb óra telt el Dugald hangoskodásával. Végül Arthur követte bátyját az emelvényre, hogy felesküdjön MacDougall kardjára. Mivel ő volt a család feje – legalábbis Angliában és Ross earlje szerint (Arthur három idősebb bátyját lázadóknak nyilvánították) –, Dugald beszélt mindnyájuk nevében. A formaságokat Alexander MacDougall intézte, de Arthur érzékelte, Lorne-i John az, akit ez a kérdés sokkal inkább érdekelt.

– Sir Dugald of Torsa... – kezdte Lorne eltűnődve. – Colin Mor egyik fia – tette hozzá, és hosszan szemügyre vette a férfit. – Bár nem a legidősebb.

Az ingerlékeny, forrófejű Dugald tőle szokatlan higgadtsággal felelt.

– Nem, uram. A három idősebb bátyám a lázadókkal harcol. – Ezt Lorne-i John is jól tudta. – Ahogy az ön nagybátyja is – tette hozzá Arthur bátyja kissé gúnyosan.

A lord szája megfeszült. Nyilvánvaló volt, hogy nem szíveli, ha áruló rokonára emlékeztetik.

– Emlékszem a bátyádra, Neilre – mondta, és egyenesen Dugald szemébe nézett. – Jól harcolt a Red Ford-i csatában.

Red Ford. Itt csatáztak egymással a MacDougallok és a Campbellek a Loch Awe-i földekért. Ez volt az az ütközet, ahol az apjukat hidegvérrel meggyilkolták. Méghozzá maga a lord.

Lorne-i John – az alávaló gazember – kóstolgatta őket. Dugald jól tudta ezt. Ahogy Arthur is. Mégis csak Arthur akart ezért az életére törni. Dugald annak idején nem látta mindazt, amit ő. A kiváló Colin Mor Campbell harcosként halt meg a csatatéren, de csak Arthur látta, milyen alattomos módon végeztek vele. Az ő szava állna a lordéval szemben. Neil jól tette, hogy megvédte. Soha senki sem hitt volna a kisöccsének.

– Feltételezem, te még túl fiatal voltál akkor – jegyezte meg Lorne-i John könnyedén.

Dugald bólintott.

– Akkoriban fegyverhordozó voltam a MacNabeknél.

A király értette a célzást. Dugald emlékeztette a férfit a MacDougallok legközelebbi szövetségeseihez való kötődésére, és ez elegendőnek bizonyult. Lorne elégedettnek tűnt, és Arthur is megkönnyebbült kissé.

A nehezén túl vannak. Teljesítették a próbát, és befogadták őket a nyájba. Ha Arthurnek szerencséje van, ez volt az utolsó alkalom, hogy a lord egyáltalán tudomást vett róla.

Már éppen távozni készültek, amikor az ajtó kinyílt, és nevetés hangja töltötte be a termet.

Egy lány nevetgélt. Könnyed, gondtalan, örömmel teli hang volt ez. Arthur régen nem hallott efféle kacagást, és különös vágyakozást ébresztett benne.

Hátranézett a válla fölött, de a helyiségben összezsúfolódó katonák sokaságától nem látta a hang forrását.

A tömeg egyszer csak kettévált, akár a Vörös-tenger, és egy folyosó nyílt a terem közepén. A hangoskodó férfiak fülsiketítő lármája hirtelen alábbhagyott.

Egy pillanattal később két lány tűnt fel, akik az emelvény felé siettek. Az első a világ egyik leggyönyörűbb teremtése volt, akit Arthur valaha látott, a szőke szépség még MacLeod feleségével is felvehette volna a versenyt. Aranyszínű és halványkék fátylas fejdísze teljesen nem rejtette el rakoncátlan, világosszőke, göndör hajtincseit, amelyek zuhatagként omoltak a hátára. Halvány bőrével, tökéletes arcvonásaival és világoskék szemével olyan volt, akár egy angyal.

Arthur hallotta, hogy bátyja mély lélegzetet vesz, majd valamiféle imát vagy esküt mormol az orra alatt. Tökéletesen megértette, mit érez.

Az ő figyelmét mégis a második lány keltette fel. Volt benne valami...

A lány tovább nevetett, hátravetette a fejét, és a halvány rózsaszín fátyol alól elővillantak aranybarna hajtincsei. Arthur pillantása a lány hidegtől kipirult arcára tévedt, és mélykék szemére, amely ragyogott a vidámságtól. A férfi egy pillanatig azon tűnődött, vajon ő volt-e valaha is ennyire boldog. Ennyire szabad.

Épp csak egy pillanat telt el, amikor beléhasított a felismerés. Érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul. Jóságos isten, ez nem lehet! Pedig bizony ő volt az. A lány a templomból.

Hallotta, amint a lord megszólítja őket:

– Mary, Anna, hát visszatértetek!

Arthur megesküdött volna rá, hogy valamiféle örömöt vélt felfedezni a kőszívű gazember hangjában.

Mindkét hölgy a férfihoz szaladt, de Arthur csak az egyiküket figyelte. A lány átkarolta Lorne-i John nyakát, és csókot nyomott az arcára.

– Apám! – mondta izgatottan.

Apám... Arthur úgy érezte, mintha tőrt döftek volna a hasába.

Tehát Lorne-i John lányát mentette meg. Ha ez nem maga lett volna a végzetes katasztrófa, talán még nevetett is volna a sors e különös fintorán.

Ha a lány felismeri, a fejét éjfélre a vár kapujára tűzik. Nem a haláltól félt, hanem attól, hogy nem tudja sikerrel teljesíteni a küldetését.

Próbált inteni a bátyjának, hogy induljanak, minél előbb el akart tűnni a színről. Dugaldot azonban szemmel láthatóan megbabonázta a látvány, és úgy bámulta Lady Mary MacDougallt, mintha a lány most ereszkedett volna alá a felhők közül.

Arthur ugyan már nem nézett a hölgyekre, de a szeme sarkából látta, amint a második lány megdermed. Most először nézett körbe a teremben, és vette észre, mennyi szempár szegeződik rájuk.

Az ajkába harapott. Ez az ártatlanul érzéki gesztus bizonyára Arthur számára sem maradt volna közömbös, ha nem tudta volna, hogy Lorne-i John lányáról van szó. Mégis megigazította a fegyverét... az acélból valót.

– Valamit megzavartunk – mondta a lány, és a másik hölgyhöz fordult, aki minden bizonnyal a nővére lehetett. – Gyere, Mary, majd később mesélünk apának az útról!

A lord a fejét rázta.

– Nem, erre semmi szükség. Itt mindjárt végzünk.

Arthur mozdulatlanná dermedt, szíve vadul vert, ahogy a lány végignézett a katonákon, majd végül – ó, szentséges ég! – ráemelte a tekintetét.

A férfi ösztönösen megszorította kardja markolatát. Hideg verejtékcsepp gördült végig a gerincén.

Ezúttal nem viselt sisakot, ami eltakarhatta volna az arcát, védtelen volt a lány könyörtelenül fürkésző tekintete előtt. Apró barázda jelent meg a hölgy két szemöldöke között.

Arthur nem mozdult. Vett egy mély lélegzetet, és várta leleplezését. Várta, hogy meghallja a szavakat, amelyek kudarcra és halálra ítélik.

A lány homlokán a barázda azonban csak egyre mélyült.

Ekkor, egyetlen vakmerő pillanat alatt világossá vált Arthur számára, mit kell tennie. Magabiztosnak kell mutatkoznia.

Lassan felemelte a tekintetét, és a lány szemébe nézett.

Nem mozdult. Nem lélegzett. Még csak nem is pislogott, ahogy tekintetük először találkozott. A lány szeme olyan sötétkéken csillogott, akár a tenger, és ahogy Arthur belenézett, úgy érezte, menten megfullad. Egy pillanatra beleveszett a nagy kékségbe, és amikor a lánynak szemmel láthatóan elakadt a lélegzete, ő tudta, mindennek vége.

Lorne-i John lánya azonban csak lesütötte a szemét, és orcáján halovány pír jelent meg.

Arthur kis híján felsóhajtott a megkönnyebbüléstől. A lány nem ismerte fel. Csak zavarba jött, amikor ráeszmélt, éppen őt bámulják.

Arthur megkönnyebbülése nem tartott soká. Bár már nem kellett attól tartania, hogy a hölgy kémkedéssel vádolja, de akarva-akaratlanul is éppen azt érte el, amit a férfi igyekezett elkerülni: ráirányította az apja figyelmét.

– Te melyik testvér vagy? – kérdezte a lord, akinek sötét gombszemét nem kerülte el az iménti jelenet.

Dugald felelt helyette:

– A legfiatalabb. Sir Arthur, uram. Mellette pedig a másik öcsém, Sir Gillespie.

Mindketten fejet hajtottak, de Lorne-i John Arthurt figyelte... akár egy korcs kutya a húsos csontot.

– Sir Arthur... – motyogta magának, mintha próbálta volna felidézni, mit hallott erről a névről. – Maga a király ütött lovaggá.

Arthur most először nézett ellensége szemébe, de a lelkében tomboló gyűlöletből igyekezett semmit sem mutatni.

– Igen, uram, Edward király Methven után ütött lovaggá.

– De Valence... Pembroke... nagyra tart téged.

Arthur meghajolt, mintha örülne a dicséretnek, bár épp az ellenkezőjét érezte. Tudta jól, hogy az angol parancsnokok elismerését bárki csakis azzal vívhatta ki, ha az ő barátainak ártott. Amennyire tőle telt, igyekezett elkerülni, hogy Bruce emberei ellen kelljen harcolnia, ez azonban néha elkerülhetetlen volt. Ahhoz, hogy életben maradjon, és megőrizze a titkát, kénytelen volt megvédeni magát... néha mások élete árán is. Igyekezett minél kevesebbet gondolni erre, tudat alatt mégsem hagyta nyugodni.

A lord hosszan vizslatta, majd végül elfordította róla a tekintetét.

Egy újabb csoport férfi lépett az emelvényre, Dugald pedig elvezette a fivéreit. Arthur érezte, hogy valaki figyeli. Minden bizonnyal a lány, nem pedig az apja, gondolta. Küldetését tekintve persze egyik sem volt biztató.

Egyvalami mégis világossá vált a számára: távol kell tartania magát a lánytól.

Anna MacDougall. Arthur szája megfeszült a gyűlölettől. Semmi sem olthatta volna ki hatékonyabban egyébként ösztönösen támadt vágyát, mint hogy megtudja, a nő, akitől felforrt a vére, apja gyilkosának a lánya.