Debbie Macomber

SZERELMES SOROK

Debbie Macomber

SZERELMES SOROK

A mű eredeti címe

Love Letters

Copyright © 2014 by Debbie Macomber

This translation is published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Random House LLC.

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

Szerkesztette

SZALA BOGLÁRKA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 774 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06-1) 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

2014. augusztus

DRÁGA BARÁTAIM!

Leggyakrabban azt a kérdést teszik fel nekem, hogy honnan merítek ötleteket a történeteimhez. A válaszom mindig az, hogy minden íráshoz máshonnan. A legtöbb cselekmény alapja olyasmi, ami a saját életemben történt meg velem. A Szerelmes sorok sem kivétel ez alól.

Nem sokkal azután, hogy anyám meghalt, megtaláltam a naplóját, amelyet a második világháború alatt írt. Igazi régimódi napló, öt esztendőt ölel fel, mindennap írt néhány sort. Az összes bejegyzés egy-egy szerelmes levél apámhoz, a szívéből szólt minden szó. Könnyes szemmel olvastam végig a lapokat. Egyszer apám a nővére segítségével megszervezte, hogy anyám egy csokor rózsát kapjon születésnapjára. Aznap anyám ezt írta: Ted rózsákat küldött. Ó, istenem! Később apám fogságba esett, és Németországban raboskodott, hónapok teltek el, mire megtudtuk, hogy életben van. Ezalatt csak ennyi állt a naplóban minden egyes nap: Nem jött levél Tedtől. Ez a bejegyzés ismétlődött heteken át. Volt egy szívszorító mondat is, amelyben benne volt anyám minden félelme és aggodalma: Ó, Uram… kérlek! Amikor végül hírt kaptunk apámról, hogy életben van, új bejegyzés nem született többé.

Miután végigolvastam a naplót, elkezdtem azon gondolkodni, hogy olyan regényt írjak, amely szerelmes leveleket is tartalmaz. Mostani könyvem főhőse, Jo Marie tudja, milyen érzés, ha valaki a harctéren veszíti el a férjét. Paul arra az esetre, ha nem térne vissza élve a háborúból, levelet írt neki. Roy és Maggie Porter, e kötet szereplői, akikkel hamarosan megismerkedhetnek, egyetemi éveik alatt szakítottak, de egy szerelmes levél segítségével ismét egymásra találtak. És ott van Ellie is… de nem folytatom tovább, mert magával ragad az írói hév, és hajlamos vagyok elmesélni mindent még az előszóban. Most ellen kell állnom, innentől mindent az olvasóra hagyok.

Drága Barátaim, helyezkedjenek el kényelmesen, élvezzék a történetet! Remélem, amikor befejezik a könyvet, nagyot sóhajtva mindannyian érzik majd a késztetést, hogy szerelmes levelet írjanak szívük választottjának.

Mindig az a legnagyobb öröm számomra, ha olvasói visszajelzéseket kapok. Kapcsolatba tudnak velem lépni a honlapomon keresztül: DebbieMacomber.com vagy a Facebookon. Aki szeretné, akár a szerelmes levelét is elküldheti nekem, címem: P.O. Box 1458, Port Orchard, WA 98366.

Kellemes olvasást kívánok sok szeretettel:

Steve-nek és Robin Blacknek a barátságukért,

az UPTick borokért, és azért, mert Wayne-nek és nekem szőlőtőkéket adományoztak. Hadd folyjék a bor!

ELSŐ FEJEZET

Ha valaki két esztendővel ezelőtt azt mondta volna nekem, hogy egy panziót üzemeltetek majd Cédrusliget egyik külvárosában, kinevettem volna. Akkor azonban még nem tudtam, hogy harminchat évesen megözvegyülök. Egy dolgot megtanultam azóta, és szavamra mondom, sok keserű tapasztalattal együtt kaptam meg a leckét: az életben semmit sem tudhatunk előre.

Most itt állok a harmincöt fokos hőségben, tiszta ágyneműt húzok fel, vécét súrolok és süteményt sütök. Az egészben az a legmeglepőbb, hogy mindez tetszik is. Lehet, hogy a vécétisztítás nem annyira, de újrakezdett életem minden más tekintetből megelégedéssel tölt el.

Két évvel ezelőtt kaptam a hírt, hogy meghalt a férjem. Akkor azt gondoltam, hogy soha nem leszek képes mosolyogni, de azóta ismét tudok, képes vagyok másra gondolni, sőt, még nevetni is. Néha még most is meglepődöm ezen. Amikor megkaptam a hírt, hogy Paul egy helikopter-balesetben elhunyt Afganisztán valamelyik kimondhatatlan nevű hegyvidékén, úgy éreztem, egy egész világ omlik össze bennem. Kellett egy biztos pont, amelybe belekapaszkodhatok, hogy ne csússzon ki a lábam alól a talaj, és ez a biztos pont a Rózsakikötő lett.

Majdnem mindenki ellene volt, hogy megvásároljam a panziót: a családom, a barátaim és a munkaadóm. Mindenki csak azt hajtogatta, hogy túl felforgató lenne ez a változtatás, és hogy várjak még legalább egy évet. – Várj tizenkét hónapot! – szajkózták. Lehet, hogy ez másnál működik, de én nem adtam a véleményükre. Illedelmesen meghallgattam őket, és csendben csináltam mindent a magam feje után. Tudtam, hogy választanom kell. Vagy valami teljesen másba vágok bele, mint amit eddig csináltam, vagy lassan megőrülök.

Hogy könnyű volt-e? Aligha! Eddig még nem gazdagodtam meg abból, hogy szobákat adok ki, ráadásul a munka nagy részét egymagam végzem. Még egy fillér nyereséget sem termeltem, de ami azt illeti, megélek. Minden bevételemet visszaforgatom az üzletbe.

Miután megvásároltam a panziót, megváltoztattam a nevét, és új cégtáblát csináltattam. Úgy döntöttem, Rózsakikötőnek hívják majd az új otthonomat. Rose – vagyis Rózsa – az asszonynevem. A kikötőt azért választottam, mert ez védett öblöt, megérkezést jelent, és úgy éreztem, arra van szükségem, hogy egy csendes helyet találjak, ahol meggyógyulhat a lelkem. Büszkén néztem a panzió előtt felállított cégtáblára, amelyre ráfestettem a nevemet is: Jo Marie Rose.

Néhány dolgot helyre kellett állítani az épületen. Volt köztük, amit csak esztétikai okokból, de volt olyan is, amit nem lehetett halogatni. Szerencsére a barátaim összeismertettek Mark Taylorral, a helyi ezermesterrel.

Mark. Rejtélyes ember. Az elmúlt évben szinte mindennap találkoztam vele, volt úgy, hogy napjában kétszer-háromszor is, de ennek ellenére alig tudok róla többet, mint a nevét és a lakcímét. Ez túlzás persze, mert azt is tudom, hogy remekül dolgozik a fával, és hogy él-hal a mogyoróvajas kekszemért. Bosszant, hogy nem tudok róla többet. Olyan érzés, mint egy állandóan viszkető rovarcsípés. Mindenfelé csapongtak a gondolataim vele kapcsolatban, és néha azon kaptam magam, hogy megpróbálom kitalálni, miért bújik ki mindig az alól, hogy magáról beszéljen. Voltak nevetséges magyarázataim, de voltak elég félelmetesek is, és ezek sokszor nem hagytak nyugodni.

Személyes üggyé vált számomra, hogy kicsikarjak belőle valamilyen személyes információt, de eddig szinte semmilyen sikerrel sem jártam. Olyan érzésem van néha, mintha egy magas kőkerítés előtt ugrálnék, hogy átpillanthassak rajta. Egy szót sem tudtam eddig kipréselni belőle.

Megszólalt a mosógép jelzése, elkészült a mosás.

Hendersonék nemrégen jelentkeztek ki a panzióból. A fiukat jöttek meglátogatni, aki a Bremertoni Haditengerészeti Támaszponton szolgált. A fiatalember nemrég jegyzett el egy helyi lányt, és a szülők Texasból jöttek ide, hogy találkozzanak a jövendőbeli menyükkel. Lois és Michael nagyszerű emberek voltak, és nagy örömömre szolgált, hogy nálam szálltak meg.

A hétvégére két vendégem volt előjegyezve. Mindketten péntek délután érkeznek majd. Ebben a szakmában egy idő után minden név egyformának tűnik. Emberek jönnek és mennek. A víkendre szállást foglalók neve azonban megmaradt a fejemben.

Egyikőjüket Eleanor Reynoldsnak hívták. A telefonban nagyon megfontoltnak és körültekintőnek tűnt. Először úgy gondoltam, hogy vagy könyvelő, vagy középkorú könyvtáros lehet, de időközben megváltoztattam a véleményemet. Azóta már kétszer beszéltem Ellie-vel. Ő kért rá, hogy így szólítsam. Először akkor, amikor lemondta a foglalást, majd akkor, amikor ismét szállást foglalt. Úgy látszott, nem tudja, mit akar. Az elmúlt néhány hétben nem hallottam róla, és ebből arra következtetek, hogy végül mégiscsak eljön, mostanában kell megérkeznie valamikor.

A másikuk pont az ellentéte volt. Maggie Porter cserfesen és boldogan ecsetelte, hogy egy közös hétvégére akarnak otthonról elszabadulni a férjével, Royjal. Pont július 4-e előtt történt, hogy Maggie anyósa idetelefonált, mert megtudta, Porteréknek ide van foglalásuk, és közölte, hogy szeretnék a férjével kifizetni a számlát ajándékként a pár házassági évfordulójára. Már nagyon vártam, hogy megismerkedhessek Maggie-vel és a férjével.

Vándor ugatni kezdett, és ez azt jelentette, hogy valaki a bejárati ajtó felé tart. Az órámra pillantottam, mert megijedtem, hogy elvacakoltam az időt. Nem tehetek róla, de gyakran előfordul velem. Házőrzőm és állandó társam, Vándor az ajtóhoz futott. Az ugatásából tudtam, hogy nem ismeretlen vendégem jött. Mark Taylor volt az.

Nagyszerű. Reméltem, hogy ő lesz. Mark májusban eltörte a lábát, de szépen gyógyult. Egy cseppet sem sántított. Kicsit nehezteltem rá, mert túl sok idejébe került, hogy beültesse a rózsakertemet. Csak néhány napos munkáról volt szó, de hetekig húzta, halogatta a befejezést.

Meg kell mondanom, hogy a türelem sajnos nem a legfőbb erényem. És persze a gyógyuló lába miatt sem siettethette a munka elvégzését, de mire elkészült, és a rózsák virágba borultak, elpárolgott a haragom. A következő megbízatásom egy kerti pavilon megépítése volt Mark számára. Adtam neki egy fotót, amelyen egy pontosan olyan építmény volt, mint amilyet elképzeltem. Azóta több hét eltelt már.

Nagyon vágytam egy ilyen kerti pavilonra. Többször elképzeltem magamat, amint ott ülök Vándorral, kávét vagy teát kortyolgatok, és nézem a napot, ahogy a rózsa- és narancsszínű felhők alatt lebukik az Olympic-hegység mögött. A ház hátsó felén lévő teraszról is pontosan ugyanezt lehetett látni, de szükségem volt egy másik helyre is, ahol egyedül lehettem. Gyönyörű volt a kertemből a naplemente, még a prospektusomba is bekerült róla egy kép. Mark készítette a fényképet. Nagyon jó szeme van a fotózáshoz, de mindig zavarba jön, és elhessegeti a dicséreteimet, ha előhozom ezt a témát.

Mark belépett az ajtón, megállt, és Vándorra pillantott. Motyogott valamit az orra alatt, hogy semmit sem ér az ilyen korcs.

Vettem egy mély levegőt, és nem szóltam egy szót sem. Ő már csak ilyen. Csak azért tette a megjegyzést, hogy kihozzon a sodromból, de nem vettem fel a kesztyűt.

– Ráér? – kérdezte.

– Hát persze. Mi a helyzet?

Nem válaszolt azonnal. Belépett az ebédlőbe, ahol a vendégeim szoktak étkezni, és egy tervrajznak tűnő, összegöngyölt papírívet helyezett az asztalra.

– Megterveztem a kerti pavilont.

Meglepődtem. Azt hittem, hogy még legalább öt-hat hétig kotlik rajta. Mark már rögtön az elején sejtetni engedte, hogy vannak az enyémnél fontosabb munkái. De ezzel is csak az idegeimre akart menni, az ember azt gondolná, hogy az én pénzem pontosan annyit ér, mint másé. Minden erőfeszítésem ellenére sem tudtam megállapítani, hogy Mark mi szerint állítja fontossági sorrendbe a megrendeléseit. De ez nem is fontos. Az én megrendeléseim rendszerint a várólista végére kerültek.

– Ez nagyszerű – mondtam, és reméltem, hogy biztatás hallatszik ki a hangomból, de azért ügyeltem arra, hogy ne ragadtassam el magam. Tartottam tőle, hogy csalódnom kell majd, mert nyilván nem akkor lát majd munkához, amikor azt én szeretném.

Kigöngyölte az ívet, és az ellentétes sarkait a só- és borsszóróval rögzítette. A maradék két sarok kissé visszakunkorodott.

A tervrajzra pillantottam, és egyből megtetszett, amit láttam.

– Mikor készítette ezt? – kérdeztem.

– Néhány hete.

De csak most mutatta meg nekem.

– Tetszik vagy sem?

Nemcsak én nem álltam többször sorba, amikor a türelmet osztogatták.

– Tetszik – válaszoltam –, de lenne pár kérdésem.

– Úgymint?

– Mennyibe kerül majd mindez nekem?

Mark úgy nézett az égre, mintha nem lenne jogom tudni, hogy mennyibe kerül majd a munka. – Egy hozzávetőleges árat akar?

– Általában így megy ez, nem? – kérdeztem vissza.

Türelmetlenül felsóhajtott. – Azt hittem, hogy mostanra megbízik már bennem, hogy nem verem át.

– Valóban bízom magában, de egy kerti pavilon megépítése bizonyára nem olcsó, és ezért lehet, hogy át kell gondolnom az egészet. Vagy esetleg részletekben is fizethetek?

– Azt nem.

– Látja, pontosan így gondoltam én is. – Tudtam azt is, hogy mindig készpénzben kéri a fizetségét.

– Rendben, adhatok egy árajánlatot, de aztán később ne nekem panaszkodjon, ha csúszok a munka elvégzésével.

– Elég, ha csak egy hozzávetőleges összeget mond – vágtam közbe. Eddig teljesen meg voltam elégedve Mark áraival.

Válasz helyett elővett az ingzsebéből egy kis spirálfüzetet, és lapozgatni kezdett benne. Ezután a tervrajzra pillantott, összeráncolta a szemöldökét, majd behunyta a szemét, mintha ez is szükséges volna az árajánlat megadásához. Azután kinyitotta a szemét, és mondott egy elfogadható árat.

– Felőlem rendben – mondtam, és igyekeztem leplezni, mennyire meg vagyok elégedve az összeggel.

– Akkor megegyeztünk?

Ismét a tervrajzra pillantottam. Gyakorlatilag ugyanannak a fotónak volt a vázlata, amelyet egy magazinból vágtam ki, és adtam neki hónapokkal ezelőtt. Tökéletesnek tűnt a tervrajz, és biztos voltam benne, hogy a panzió díszévé válik majd.

– Rendben. Megegyeztünk – mondtam, és összedörzsöltem a tenyeremet. Már nem érdekelt, hogy Mark is észreveszi az elégedettségem. Vándor elkezdte csóválni a farkát, mintha ő is örülne a fejleményeknek.

– Jó – mondta Mark, azzal elvette a helyéről a só- és borsszórót, összegöngyölte a tekercset, és egy befőttesgumit helyezett rá.

Azután beleszagolt a levegőbe. – Ma is sütött? – kérdezte, és elhúzta a száját. – Ebben a hőségben?

– Korán keltem – válaszoltam.

Általában korán kelek, ez régi szokásom. A barátaim mielőtt családot alapítottak volna, hétvégente gyakran aludtak tízig vagy akár tizenegyig. Próbáltam én is sokszor, de engem hét után, de legkésőbb nyolckor kivet az ágy.

– Mennyire korán?

– Négykor.

Mark megrázta a fejét, és olyan grimaszt vágott, mintha citromba harapott volna. – Az nekem túl korán van.

– De ahhoz, gondolom, most már nincs túl korán, hogy megkóstolja a süteményt – mondtam, mert biztos voltam benne, hogy erre megy ki a játék.

– Nem ellenkeznék.

Mark Taylor még sosem utasította vissza a süteményemet. Nem látszott rajta, de nem tudott ellenállni az édességnek. Mark sudár volt, legalább százkilencven centiméter magas, de lehet, hogy több is, és nem volt rajta egy gramm felesleg sem. A haja mindig kócos, mintha nem lenne fésűje. Jóképű férfi volt, legalábbis az lett volna, ha törődött volna a külsejével, de nyilvánvalóan cseppet sem érdekelte. Nem sokat adott a megjelenésére. Vele ellentétben én olyan asszony voltam, akit Paul csak úgy emlegetett: mindenhol kerek, ahol kell. Azokhoz a nőkhöz tartoztam, akiknek a súlya hol felfelé, hol lefelé mozgott. Azután megint felfelé. Úgy próbáltam kordában tartani, hogy sokat mozogtam, főleg Vándorral tettem hosszú sétákat. Szerettem kertészkedni is. Ezen a nyáron megnövesztettem a hajamat. Sötét fürtjeim a vállamig értek, de általában feltűzve viseltem.

Mark utánam jött a konyhába. Vándor ment elöl. A mogyoróvajas kekszek ott tornyosultak az asztalon. Mark kezébe nyomtam egy tányért.

– Vegyen bátran – mondtam neki, és mindkettőnknek kávét töltöttem.

Leültünk az asztalhoz, szemben egymással. Mindkét könyökömet az asztalra helyeztem, és az ezermestert figyeltem.

Már a harmadik süteményt is eltüntette, mire észrevette, hogy őt nézem. – Mi az? – kérdezte zsémbesen.

Néhány morzsaszem ült a szája szélén. Szép szája volt. – Tessék? – kérdeztem.

– Miért bámul?

Megrántottam a vállam. – Csak elgondolkodtam egy pillanatra.

– Biztosan nagyon megerőltette az agyát – mondta.

Nagyon gyenge próbálkozás volt, ha humoros akart lenni. – Nagyon vicces.

– Oké, rendben. Felteszem akkor a nyilvánvaló kérdést: min gondolkodott?

– Magán.

– Rajtam – mondta, és a kávéscsészéjéért nyúlt, majd ivott egy kortyot. – Nem ez a legérdekesebb téma, arról biztosíthatom.

– Épp ellenkezőleg. Eszembe jutott, hogy mióta megvásároltam a panziót, barátok vagyunk, de mégsem tudok magáról semmit.

– Nincs is mit tudni.

– Volt már házas?

Sötét felhő vonult át az arcán. – Jobban tenné, ha mással foglalkozna.

– Szerintem meg nem. Az az érzésem, hogy még sosem volt nős. Emlékszik? Egyszer voltam magánál.

– És akkor mi van? Ha jól emlékszem, hívatlanul jött.

– Igen. Vacsorát vittem egyszer, amikor el volt törve a lába – válaszoltam védekezően.

– Nem voltam éhes egy cseppet sem – kötözködött a férfi.

– Ne próbáljon kibújni a kérdésem alól – vágtam rá, mert nem szerettem volna, ha másra tereli a szót. – Nincs egyetlen személyes tárgya sem a házában. Se egy kép, se egy fotó. Semmi.

Mark megrázta a fejét, mintha nem akarná megérteni, hogy hová próbálok kilyukadni.

– Nincs érzékem a lakberendezéshez. Gondolom, mindezzel azt akarja mondani, hogy nekem is néznem kellene azt a műsort, amelyben az a nő egy üres kólásdoboz, két napilap és hasonló kacatok segítségével kreatívkodik.

– Nem – vágtam rá. – Szerintem a tanúvédelmi programban vesz részt.

Mark pont ivott, és hirtelen úgy felkacagott, hogy vissza kellett köpje a bögréjébe a kávét, hogy félre ne nyeljen.

– Komolyan gondolom – mondtam.

– Látom, nagyon élénk a fantáziája.

– Rendben. Akkor tehát nem a kormány védelme alatt áll. De a kérdésemre így sem válaszolt.

A férfi úgy sóhajtott fel, mint akit untat a téma. – Milyen kérdésére? – kérdezte, majd egy újabb süteményért nyúlt, és felállt.

– Volt már nős? – kérdeztem egy kicsit hangosabban ezúttal. Azt akartam, hogy tudja, nem rázhat le, és vagyok annyira elszánt, hogy kihúzzam belőle a titkait.

– El sem tudom képzelni, miért érdekli ez. Arról nem is beszélve, hogy egyáltalán nincs semmi köze hozzá.

Azt hitte, ezzel lezárta a beszélgetést. – Egyszerűen csak kíváncsi lettem volna a válaszra.

Mark a mosogatóba tette a bögréjét, és így szólt: – Hát ne legyen. Nem vagyok annyira érdekes ember. Viszlát.

És ezzel kisétált a bejárati ajtón.

– Lám, lám. Valaki nagyon tüskés kedvében van – mondtam Vándornak, aki okosan nézett rám, és úgy forgatta a fejét, mintha bólogatna. Nem akartam ennyiben hagyni a kérdést, és a telefonért nyúltam. Nos, rendben, ha így akarja, akkor a B tervet alkalmazom majd. A barátnőmet, Peggy Beldont tárcsáztam.

Ő és a férje volt a másik helyi panzió tulajdonosa, a Mormota Motelé. Peggy ajánlotta nekem Markot annak idején. Jó barátságban voltunk, mindig nagyon segítőkész, és jól el tudunk csevegni bármiről. Sosem volt olyan érzésem, hogy konkurálna velem, sőt. Ha telt házuk volt, és már nem tudta elszállásolni a vendégeit, mindig hozzám küldte őket. Nagyon hálás voltam Peggynek azokért a szakmai tanácsokért is, amelyekkel bőségesen ellátott.

– Szervusz, Jo Marie – hallottam a hangját a vonal másik végén. Mint mindig, most is nagyon megörült nekem. – Miben segíthetek?

– Lenne egy kérdésem – és máris kicsit zavarban voltam, hogy ennyire leplezetlenül Mark felől akarok érdeklődni.

– Halljuk, alig várom.

– Arra lennék kíváncsi, hogy mit tudsz Mark Taylorról?

– Aha, már értem – válaszolt Peggy, és úgy tett, mintha meg lenne lepődve a kérdésemen.

Egy dolgot azonban szerettem volna tisztázni vele már az elején. – Nem azért érdeklődöm iránta, mert belehabarodtam, vagy ilyesmi.

– Nem így értettem. Azért gondolkodtam el hirtelen, mert valójában én sem tudok róla túl sokat. Nem ismerem őt én sem.

– Tudsz valakit, aki ismeri őt? – erősködtem. Mark volt a legtitokzatosabb ember, akit valaha ismertem. Biztos voltam benne, hogy van a háttérben valami rejtély. Valami mély és sötét titok.

– Megkérdezhetem Bobot, ha gondolod. Most éppen nincs itt, de bármelyik percben megérkezhet. Egyébként nemsokára éppen ki akartam ugrani a pékségbe. Ha gondolod, összefuthatunk ott, és akkor elmondom, hogy mit tudtam meg Bobtól.

– Tökéletes. Találkozzunk ott egy óra múlva – mondtam, és elszántam rá magam, hogy vagy így, vagy úgy, de fényt derítek Mark Taylor sötét titkaira.