Jeffrey Archer

APÁM BŰNE

Jeffrey Archer

Apám bűne

CLIFTON-KRÓNIKA

(2. kötet)

A mű eredeti címe

The Sins of the Father

Copyright © Jeffrey Archer 2012

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

KOLLÁTH NÓRA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 786 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Sir Tommy Macphersonnak

CBE, MC**, TD, DL

Chevalier de la Légion d’Honneur,

Croix de Guerre két pálmaággal és csillaggal,

Medaglia d’Argento és Ellenálló Érdemrend, Olaszország,

Kt of St Mary of Bethlehem.

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom a következőknek felbecsülhetetlen

értékű tanácsaikért és kutatómunkájukért:

Simon Bainbridge, Eleanor Dryden, dr. Robert Lyman FRHistS,

Alison Prince, Mari Roberts és Susan Watt.

Mert én, az Úr, a te Istened féltőn szerető Isten vagyok,

aki megbünteti az atyák vétkét

a fiakban harmad- és negyedíziglen...

(2Móz 20:5)

HARRY CLIFTON

1939–1941

1. fejezet

– Én Harry Clifton vagyok.

– Na persze, én meg Babe Ruth{1} – jegyezte meg gúnyosan Kolowski nyomozó, miközben cigarettára gyújtott.

– Nem, félreérti a helyzetet – védekezett Harry. – Fatális tévedés történt. Én Harry Clifton vagyok, angol állampolgár, Bristolból. Egy hajón szolgáltam Tom Bradshaw-val.

– Ezt a mesét az ügyvédjének adja elő. – A nyomozó nagyot szippantott a cigarettából, majd akkora füstfelhőt fújt, amely betöltötte az aprócska cellát.

– Nincs ügyvédem – mondta Harry.

– Ha én akkora bajban lennék, mint maga, fiam, akkor úgy gondolnám, hogy az az egyetlen reménysugár számomra, hogy Sefton Jelks az én oldalamon áll.

– Ki az a Sefton Jelks?

– Talán még nem hallott New York legkörmönfontabb ügyvédjéről – felelte a nyomozó újabb füstfelhőt eregetve –, de holnap reggel kilenckor találkozója van vele. Márpedig Jelks el sem hagyja az irodáját, csak ha előre kifizetik a honoráriumát.

– De hát... – kezdte Harry, de Kolowski már dörömbölt a tenyerével a zárka ajtaján.

– Úgyhogy amikor Jelks megjön holnap reggel – folytatta, tudomást sem véve Harry tiltakozásáról –, nem árt, ha valami meggyőzőbb mesével áll elő, mint hogy nem a megfelelő személyt tartóztattuk le. Azt mondta a bevándorlási tisztviselőnek, hogy maga Tom Bradshaw, és ha neki ez megfelelt, akkor a bírónak is meg fog felelni.

Mielőtt kitárult a cella ajtaja, a nyomozó fújt még egy nagy füstfelhőt, amitől Harrynek köhögnie kellett. Kolowski kilépett a folyosóra, és becsapta maga után az ajtót. Harry leroskadt a falhoz erősített priccsre, és ledőlt a kőkemény párnára. A mennyezetet bámulva azon töprengett, hogyan is történhetett meg, hogy egyszer csak egy rendőrségi fogdában találta magát a világ túlsó felén, és gyilkossággal vádolják.

Másnap jóval az előtt nyílt az ajtó, hogy a pirkadat első fényei bekúsztak volna az ablak rácsain át a cellába. A kora hajnali óra ellenére Harry már ébren volt.

Egy börtönőr lépett be, egy tálcán olyan ennivalóval, aminél még az Üdvhadsereg is jobbat szolgál fel az éhenkórász csavargóknak. Miután letette a tálcát a kis asztalra, szó nélkül távozott.

Harry vetett egy pillantást az ételre, aztán fel-alá kezdett járkálni a cellájában. Minden lépésnél egyre magabiztosabb lett: úgy érezte, ha elmondja Mr. Jelksnek, mi indította arra, hogy nevet cseréljen Tom Bradshaw-val, akkor gyorsan sikerül majd tisztáznia magát. A legszigorúbb büntetés nyilván annyi lehet, hogy deportálják, de mivel úgyis az volt a szándéka, hogy visszatér Angliába, és belép a haditengerészethez, ez tulajdonképpen bele is illik az eredeti tervébe.

Öt perccel kilenc óra előtt Harry a priccs végében ülve, türelmetlenül várta, hogy megérkezzen Mr. Jelks. A masszív vasajtó azonban csak tizenkét perccel kilenc után tárult fel. Harry felugrott, a börtönőr pedig az ajtóból félreállva beengedett egy magas, elegáns, ezüstös hajú férfit. Harry úgy gondolta, nagyjából annyi idős lehet, mint a nagyapja. Mr. Jelks sötétkék, hajszálcsíkos, kétsoros öltönyt viselt, fehér inggel és csíkos nyakkendővel. Az arcán kissé fáradt kifejezés ült, amely azt sugallta, hogy a világon semmivel sem lehet meglepni.

– Jó reggelt – üdvözölte Harryt, és halványan rámosolygott. – A nevem Sefton Jelks. A Jelks, Myers és Abernathy Ügyvédi Iroda többségi tulajdonosa vagyok, és az ügyfeleim, Mr. és Mrs. Bradshaw megbíztak, hogy képviseljem önt a perében.

Harry helyet mutatott az ügyvédnek a zárkában található egyetlen széken, mintha csak egy régi barátja lenne, aki beugrott hozzá oxfordi kollégiumi szobájába egy csésze teára, ő maga pedig óvatosan letelepedett a priccs szélére, és figyelte, ahogy az ügyvéd kinyitja az aktatáskáját, és az asztalra helyez egy sárga jegyzettömböt.

Jelks előhalászott egy tollat a zakója belső zsebéből. – Talán kezdhetné azzal, hogy elmondja, kicsoda valójában, mivel azzal mindketten tisztában vagyunk, hogy ön nem Bradshaw hadnagy.

Ha az ügyvédet meg is lepte Harry története, ennek semmi jelét nem mutatta. A fejét lehajtva buzgón jegyzetelt a sárga papírra, míg a védence elmesélte, mi vezetett odáig, hogy az éjszakát a zárkában kellett töltenie. Azt feltételezte, a gondjai hamarosan megoldódnak, ha egy ilyen tekintélyes ügyvéd képviseli – míg aztán meg nem hallotta Jelks első kérdését.

– Tehát azt mondja, írt egy levelet az édesanyjának, még a Kansas Csillaga fedélzetén, amelyben elmagyarázta, miért öltötte magára Tom Bradshaw személyazonosságát?

– Úgy van, ügyvéd úr. Nem akartam, hogy az anyám feleslegesen szenvedjen, de azt is meg kellett értetnem vele, hogy miért hoztam ilyen drasztikus döntést.

– Igen, értem, miért gondolta úgy, hogy ha személyazonosságot vált, az megoldja minden sürgető problémáját, csak abba nem gondolt bele, hogy ezzel egy sor még nagyobb bonyodalmat zúdít magára – mondta Jelks. A következő kérdése még jobban meglepte Harryt: – Emlékszik a levél tartalmára?

– Hogyne. Annyiszor újraírtam, hogy gyakorlatilag szóról szóra fel tudom idézni.

– Akkor hadd tegyem próbára az emlékezőképességét – mondta Jelks, majd letépett egy lapot a jegyzettömbjéről, és a töltőtollával együtt átnyújtotta.

Harrynek beletelt egy kis időbe, míg felidézte magában a pontos megfogalmazást, aztán nekilátott emlékezetből leírni a levelet:

Drága Anyám!

Mindent tőlem telhetőt elkövettem, hogy kézhez kapd ezt a levelet, mielőtt valakitől a halálhíremet hallanád.

Amint az a keltezésből is kiderül, nem haltam meg, amikor a Devonshire-t szeptember 4-én elsüllyesztették, Az igazság az, hogy egy amerikai hajó kihalászott a tengerből, így élek és virulok. Mivel azonban lehetőség kínálkozott arra, hogy fölvegyem egy másik ember személyazonosságát, megtettem, abban a reményben, hogy ezzel téged és a Barrington családot is mentesítem a sok-sok problémától, amit az évek során akaratlanul okoztam.

Fontos, hogy tudd: az Emma iránti szerelmem távolról sem hunyt ki. De úgy érzem, nem kívánhatom tőle, hogy holta napjáig egy hiú remény éltesse. Nem várhatja a végtelenségig, hogy egyszer talán majd bebizonyítom: nem Hugo Barrington az apám, hanem Arthur Clifton. Így legalább fontolóra veheti, hogy valaki mással kösse össze az életét. Irigylem azt a férfit.

Úgy tervezem, a közeljövőben visszatérek Angliába. Ha bármilyen formában kapcsolatba lép veled egy bizonyos Tom Bradshaw, tudd, hogy az én vagyok.

Amint angol földet ér a lábam, jelentkezni fogok. Addig viszont könyörögve kérlek, őrizd titkomat olyan állhatatosan, ahogy a magadét őrizted oly sok éven át.

Szerető fiad:

Harry

Miután Jelks végzett a levél elolvasásával, ismét sikerült meglepnie Harryt a következő kérdésével: – Személyesen adta postára a levelet, Mr. Clifton, vagy valaki mást bízott meg ezzel a feladattal?

Harryt most először gyanakvás fogta el, és úgy döntött, inkább elhallgatja, hogy dr. Wallace-t kérte meg, kézbesítse a levelet az anyjának, amikor két hét múlva visszatér Bristolba. Attól tartott, hogy Jelks esetleg meggyőzné a doktort, adja át neki a levelet, és így az anyja nem értesülne arról, hogy ő életben van.

– Én adtam postára a levelet, amikor partra szálltam – mondta.

Az idős ügyvéd kis hallgatás után szólalt meg: – Van rá bármiféle bizonyítéka, hogy ön Harry Clifton és nem Thomas Bradshaw?

– Nem, uram, nincs – felelte Harry habozás nélkül. Nagyon is tudatában volt, hogy a Kansas Csillaga fedélzetén senki sem kételkedett abban, hogy ő Thomas Bradshaw, azok az emberek pedig, akik igazolni tudnák a történetét, az óceán túlsó partján tartózkodnak, csaknem ötezer kilométerre innen, és hamarosan ők is azt a hírt fogják kapni, hogy Harry Clifton immár a hullámsírban nyugszik.

– Ez esetben talán segíthetek önnek, Mr. Clifton. Feltéve, ha továbbra is azt kívánja, hogy Miss Emma Barrington halottnak gondolja magát. Amennyiben így van – folytatta Jelks nem épp őszinte mosollyal –, akkor ajánlhatok egy megoldást a problémájára.

– Megoldást? – Harry most először reménykedni kezdett.

– De csak akkor, ha képesnek érzi magát arra, hogy továbbra is eljátssza Thomas Bradshaw szerepét.

Harry hallgatott.

– Az államügyészség elismeri, hogy a Bradshaw ellen felhozott vádak a legjobb esetben is csak közvetett bizonyítékokon alapszanak. Az egyetlen valós bizonyíték, amibe körömszakadtáig kapaszkodnak, az az, hogy egy nappal a gyilkosság után elhagyta az országot. Mivel tisztában vannak vele, milyen gyenge lábakon áll az ügyük, beleegyeztek, hogy ejtik a vádat, amennyiben bűnösnek vallja magát a kevésbé súlyos vádban, vagyis a dezertálásban.

– De miért mennék bele ebbe? – kérdezte Harry.

– Erre három nagyon jó oka is van – felelte Jelks. – Először is, ha nem egyezik bele, akkor valószínűleg az lesz vége, hogy hat év börtönre ítélik, amiért hamis személyazonossággal lépett be az Egyesült Államok területére. Másodszor, így megőrizheti az anonimitását, és a Barrington családnak nem lesz oka azt hinni, hogy még mindig életben van. Harmadszor pedig, mert Bradshaw-ék hajlandóak lennének tízezer dollárt fizetni magának, ha a fiuk helyébe lép.

Harrynek azonnal az jutott eszébe, hogy így alkalma lenne meghálálni az anyjának az évek során érte hozott sok áldozatot. Egy ekkora összeg az egész életét megváltoztatná – végre elmenekülhetne a Still House Lane-i kis lakásból, és nem kéne attól tartania minden héten, mikor kopogtatnak a lakbérért. Talán a pincérnői állását is feladhatná a Grand Hotelben, és végre könnyebb élete lehetne – bár azt Harry nem tartotta túl valószínűnek, hogy szívesen abbahagyná a munkát. De mielőtt beleegyezett volna, hogy elfogadja Jelks tervét, még neki is volt néhány kérdése.

– Bradshaw-ék miért vállalnák ezt a színjátékot, amikor tudva tudják, hogy a fiuk a tengerbe fulladt?

– Mrs. Bradshaw mindent elkövetne, hogy Thomas nevét tisztára mossák. Nem hajlandó elfogadni, hogy igaz lehet, hogy az egyik fia megölte a másikat.

– Szóval ezzel vádolják Tomot? Meggyilkolta a saját testvérét?

– Igen, de amint már mondtam, a bizonyíték nagyon gyenge, és csak közvetett, így semmiképp nem állná meg a helyét bíróság előtt. Ezért lenne hajlandó az államügyészség ejteni a vádat, de csak ha beleegyezünk, hogy bűnösnek vallja magát a dezertálás kevésbé súlyos vétkében.

– És ha belemegyek, milyen büntetést kaphatok?

– Az ügyész beleegyezett, hogy egy év börtönbüntetést javasol a bíróságnak, de jó magaviselettel hat hónap után szabadulhat – ami enyhén szólva jobb, mint a hat év, amire akkor számíthat, ha továbbra is ragaszkodik hozzá, hogy ön Harry Clifton.

– De abban a pillanatban, ahogy besétálok a bíróságra, valakinek fel fog tűnni, hogy nem Bradshaw vagyok.

– Ez roppant valószínűtlen – mondta Jelks. – A Bradshaw család Seattle-ből származik, a nyugati partról, és nagyon jómódúak ugyan, de csak ritkán látogatnak New Yorkba. Thomas tizenhét éves korában lépett be a haditengerészethez, és négy éve nem járt Amerikában. Ha bűnösnek vallja magát, akkor egyébként sem fog húsz percnél többet tölteni a bíróságon.

– De ha kinyitom a számat, nem fognak rögtön rájönni a kiejtésemből, hogy nem vagyok amerikai?

– Pontosan ezért nem fogja kinyitni a száját, Mr. Clifton. – A sima modorú ügyvédnek szemlátomást mindenre megvolt a kész válasza. Harry megpróbálkozott egy másik kifogással:

– Angliában a gyilkossági ügyek tárgyalásán mindig nyüzsögnek az újságírók, és az emberek már korán reggel sorban állnak a tárgyalóterem előtt, abban a reményben, hogy legalább egy pillantást vethetnek a vádlottra.

– Mr. Clifton, New Yorkban jelenleg tizennégy gyilkossági per folyik, köztük a hírhedt „ollós gyilkosé” is. Nem hinném, hogy akár egy zöldfülű újságíró-gyakornokot is kirendelnének erre a tárgyalásra.

– Szükségem lenne egy kis időre, hogy átgondoljam a dolgot.

Jelks vetett egy pillantást az órájára. – Délben kell megjelennünk Atkins bíró előtt, úgyhogy valamivel több, mint egy órája van, Mr. Clifton. – Az ügyvéd kiszólt a börtönőrnek, hogy nyissa ki a zárka ajtaját. Mielőtt kilépett volna, még visszafordult: – Amennyiben úgy döntene, hogy nem óhajtja igénybe venni a szolgálataimat, akkor hadd kívánjak most sok szerencsét, mert többször nem találkozunk.

Harry ült a priccs végében, és fontolóra vette Jelks ajánlatát. Bár nem volt semmi kétsége afelől, hogy az ezüstös hajú ügyvédnek van valami hátsó szándéka, a hat hónap mégiscsak sokkal elfogadhatóbbnak tűnt, mint a hat év – és ki máshoz fordulhatna segítségért, mint ehhez a minden hájjal megkent ügyvédhez? Harry azt kívánta, bárcsak beugorhatna most pár percre Sir Walter Barrington irodájába, hogy tőle kérjen tanácsot.

Egy órával később Harryt sötétkék öltönyben, keményített gallérú, krémszínű ingben és csíkos nyakkendőben, a kezén bilinccsel kivezették a kint várakozó börtönautóhoz, és fegyveres őr kíséretében vitték a bíróság épületéhez.

– Mindenkiben azt a benyomást kell keltenünk, hogy maga egyszerűen képtelen lenne gyilkolni – magyarázta Jelks, miután egy szabó felkereste Harryt a zárkájában fél tucat öltönnyel, inggel és nyakkendővel, hogy válasszon közülük.

– Nem is vagyok képes rá – emlékeztette Harry az ügyvédet.

Jelks a bíróság folyosóján találkozott újra a védencével. Megszokott halvány mosolyával üdvözölte, aztán besétált a terembe, és végigvonult a padsorok között a védelem asztaláig, amelynél két üres szék állt.

Miután Harry elfoglalta a helyét, és levették róla a bilincset, körbenézett a szinte üresen kongó teremben. Jelksnek igaza volt az érdeklődés hiányát illetően: alig néhányan ültek a hallgatóság soraiban, újságírók pedig egyáltalán nem jelentek meg. Az ő számukra ez csak egy újabb családon belüli gyilkosság volt, ahol a vádlottat nagy valószínűséggel felmentik. Nem is reménykedhetnek abban, hogy másnap hangzatos „Káin és Ábel!” szalagcímekkel jelenhetnek meg az újságok, ha a négyes számú tárgyalóteremben esélye sincs egy villamosszékkel végződő ítélet meghozásának.

Amikor felharsant a delet jelző csengő, nyílt egy oldalsó ajtó, és megjelent Atkins bíró. Lassan átsétált a tárgyalótermen, fellépett a bírói pulpitusra, és helyet foglalt az asztalnál. Aztán úgy biccentett az államügyésznek, mintha pontosan tudná, mit fog mondani.

Egy fiatal ügyész állt fel a vád asztalától, és bejelentette, hogy az ügyészség hajlandó ejteni a gyilkosság vádját, viszont továbbra is vádolják Thomas Bradshaw-t azzal, hogy dezertált az Egyesült Államok haditengerészetétől. A bíró bólintott, aztán Mr. Jelkshez fordult, aki mintegy végszóra, rögtön fel is pattant.

– Bűnösnek vallja-e magát az ügyfele a második vádpontban?

– Igen, bűnösnek – mondta Jelks. – Remélem, a tisztelt bíróság nem lesz túl szigorú ügyfelemmel. Ugyebár nem kell emlékeztetnem, bíró úr, hogy ez az első alkalom, hogy megszegte a törvényt, és mielőtt elkövette volna ezt a rá nem jellemző botlást, a múltja makulátlan volt.

Atkins bíró a homlokát ráncolta. – Mr. Jelks, vannak, akik szerint az, ha egy tiszt elhagyja a posztját, miközben a hazáját szolgálja, legalább olyan elvetemült bűntett, mint a gyilkosság. Gondolom, nekem sem kell emlékeztetnem önt arra, hogy nem is olyan régen az ügyfele kivégzőosztag elé került volna, ha ilyesmit követ el.

Harryt émelyítő érzés fogta el. Felnézett Jelksre, aki egy pillanatra sem vette le a szemét a bíróról.

– Ezt figyelembe véve – folytatta Atkins –, Thomas Bradshaw hadnagyot hat év börtönbüntetésre ítélem. – Nagyot koppintott a kalapácsával. – Kérem a következő ügyet! – mondta, mielőtt az elítélt egyetlen tiltakozó szót is kiejthetett volna a száján.

– De hát maga azt ígérte, hogy... – kezdte Harry az ügyvédhez fordulva, de Jelks már hátat is fordított neki, és indult kifelé. Harry épp utána akart sietni, de két őr megragadta, és a háta mögé csavarta a karját. Rákattintották a bilincset az elítéltre, aztán kikísérték a teremből egy ajtó felé, amelyet Harry korábban észre sem vett.

Amikor visszanézett, még látta, hogy Sefton Jelks kezet ráz egy középkorú férfival, aki láthatóan gratulált neki a jól végzett munkájáért. Harrynek az volt az érzése, látta már valahol ezt az arcot, de vajon hol? Aztán rájött, hogy Tom Bradshaw miatt olyan ismerős – csakis az apja lehet.

2. fejezet

Harryt minden különösebb ceremónia nélkül végigvezették egy hosszú, gyengén megvilágított folyosón, majd egy jelöletlen ajtón át kiléptek egy kopár udvarra.

Az udvar közepén egy sárga busz állt, amelyen nem volt se szám, se a végállomást jelző tábla. Kalauz helyett egy csupa izom őr állt az ajtó mellett, puskát szorongatva a kezében, és egy biccentéssel intett Harrynek, hogy szálljon fel. Az őrök segítettek, nehogy esetleg meggondolja magát.

Harry leült, és csüggedten kibámult az ablakon, miközben lassan, egyenként kivezették a buszhoz az elítélteket. Néhányan lehajtott fejjel ballagtak, mások – akik nyilván nem először tették meg ezt az utat – hetykén magabiztos léptekkel érkeztek. Harry úgy gondolta, a busz nemsokára elindul a célja felé, bárhol legyen is az. De hamarosan megtanulta a börtönélet első leckéjét: miután valakit elítéltek, már semmi sem sietős.

Harry azon gondolkozott, hogy megkérdezi az egyik őrt, hová viszik őket, de egyikük sem festett úgy, mint egy segítőkész idegenvezető. Kissé idegesen odafordult, amikor valaki lezöttyent a mellette lévő ülésre. Nem akarta túl feltűnően megbámulni az útitársát, ő azonban rögtön bemutatkozott, így Harry alaposabban is szemügyre vehette.

– Pat Quinn a nevem – mondta a férfi enyhe ír kiejtéssel.

– Tom Bradshaw – felelte Harry, és kezet is rázott volna újdonsült ismerősével, ha nem lettek volna mind a ketten megbilincselve.

Quinn egyáltalán nem úgy festett, mint egy bűnöző. A lába alig ért le a földig, úgyhogy nemigen lehetett több százötven-egynéhány centinél, míg a buszon ülő többi elítélt szinte mindegyike vagy izompacsirta volt, vagy egyszerűen túlsúlyos. Quinn viszont úgy festett, mint akit az első szél is elfújna. Ritkuló, vöröses haja már kezdett őszülni, bár egy nappal sem lehetett több negyvennél.

– Most először vagy itt? – kérdezte Quinn bizalmasan.

– Olyan nyilvánvaló? – kérdezett vissza Harry.

– A képedre van írva.

– Mi van a képemre írva?

– Hogy halványlila gőzöd sincs, mi fog most történni.

– Akkor te nyilván nem most vagy itt először?

– Tizenegyedszer ülök ezen a buszon, de az is lehet, hogy tizenkettedszer.

Harry napok óta először elnevette magát.

– És miért ítéltek el? – kérdezte Quinn.

– Dezertálásért – felelte Harry, de részletekkel nem szolgált.

– Ilyenről még soha nem hallottam – mondta Quinn. – Én is faképnél hagytam három feleségemet, de ezért még soha nem csuktak le.

– Én nem a feleségemet hagytam ott – felelte Harry, és Emma jutott az eszébe –, hanem a Királyi Hadi... akarom mondani a haditengerészetet.

– És mennyit kaptál ezért?

– Hat évet.

Quinn füttyentett egyet két megmaradt foga között. – Ez elég keménynek hangzik. Ki volt a bíró?

– Atkins – felelte Harry mély átérzéssel.

– Arnie Atkins? Rossz bírót fogtál ki. Ha még egyszer bíróság elé kerülsz, ügyelj rá, hogy jó bírót válassz.

– Nem tudtam, hogy a bírót választani lehet.

– Nem is lehet – felelte Quinn –, de megvan a módja, hogy elkerüld a legrosszabbakat. – Harry vetett egy pillantást a társára, de nem szakította félbe. – Hét bíró dolgozik ebben a körzetben, és kettő van köztük, akiket mindenáron el kell kerülni. Az egyik Arnie Atkins. A humorérzéke elég gyér, a büntetést viszont nagyon is bőkezűen osztogatja.

– De hogy tudtam volna elkerülni? – kérdezte Harry.

– Atkins tizenegy éve mindig a négyes számú teremben tartja a tárgyalásokat, úgyhogy ha abba az irányba vezetnek, epilepsziás rohamot kapok, és akkor az őrök elvisznek a bíróság orvosához.

– Epilepsziás vagy?

– Nem – felelte Quinn. – Nem figyelsz eléggé. – Bosszúsnak hangzott, úgyhogy Harry inkább hallgatott. – Mire eljátszom, hogy jobban vagyok, addigra már át is helyezték a tárgyalásomat egy másik terembe.

Harry másodszor is elnevette magát. – És ezt megúszod?

– Nem, nem mindig, de ha elég zöldfülű őröket fogok ki, akkor van rá esély, habár nem könnyű mindig újra meg újra elsütni ugyanazt a trükköt. Ez alkalommal nem kellett fáradnom vele, mert egyenesen a kettes tárgyalóterembe vittek, ami Regan bíró birodalma. Ő is ír, ahogyan én – ha esetleg nem vetted volna észre –, és nagyobb esély van rá, hogy egy honfitársára a minimális büntetést rója ki.

– Miért ítéltek el? – kérdezte Harry.

– Zsebtolvaj vagyok – közölte Quinn, mintha azt mondaná, hogy építész vagy orvos. – Nyáron lóversenyekre specializálódom, télen bokszmeccsekre. Könnyebb a dolgom olyan helyeken, ahol a balekok nagy tömegben ácsorognak – magyarázta. – De az utóbbi időben elhagyott a szerencsém, mert már túl sok lóversenypályán felismernek a rendezők, úgyhogy kénytelen voltam a metróban és buszvégállomásokon dolgozni, ahol kevés a nagy fogás, és sokkal valószínűbb, hogy elkapnak.

Harry rengeteg dolgot szeretett volna kérdezni új mesterétől, de buzgó diákhoz illően legelőször azokat a kérdéseket vette sorra, amelyek segíthetnek, hogy sikeresen letegye a felvételi vizsgát. Meglehetősen nagy örömmel nyugtázta, hogy Quinn-nek nem tűnt fel a brit kiejtése.

– Tudod, hová visznek? – kérdezte.

– Vagy Lavenhambe, vagy Pierpointba – felelte Quinn. – Attól függ, hogy a tizenkettes vagy a tizennégyes lehajtónál kanyarodunk le az országútról.

– Megfordultál már valamelyik helyen?

– Mindkét helyen többször is – felelte tárgyilagosan Quinn. – És mielőtt megkérdeznéd, ha lenne olyan, hogy turistakalauz a börtönökhöz, akkor Lavenhamnek egy csillagot adnék, Pierpontot pedig bezáratnám.

– Miért nem kérdezzük meg az egyik őrt, hogy hová visznek? – érdeklődött Harry, aki szerette volna, ha véget ér a gyötrő bizonytalanság.

– Mert úgyis szándékosan mást mondana, csak hogy szórakozzon velünk. Ha Lavenhambe kerülünk, akkor csak amiatt kell aggódnod, hogy melyik szárnyba helyeznek. Mivel most először ülsz, valószínűleg az A blokkba tesznek, ahol sokkal könnyebb az élet, mint máshol. A megrögzött visszaesők, mint jómagam, többnyire a D blokkba kerülnek, ahol senki sincs, aki harmincnál fiatalabb lenne, és senki olyan, akit erőszakos bűncselekményért ítéltek el, úgyhogy ideális hely, ha csak szépen meg akarod húzni magad, és leülni a kiszabott időd. Próbáld meg elkerülni a B és a C blokkot – azok tele vannak pszichopatákkal és dilinyósokkal.

– És mit kell csinálnom, hogy mindenképp az A blokkba kerüljek?

– Mondd azt a felvételnél, hogy hívő keresztény vagy, nem dohányzol és nem iszol.

– Nem tudtam, hogy lehet odabent inni – jegyezte meg Harry.

– Nem is, te húgyagyú – mondta Quinn –, de ha van nálad elég zöldhasú – dörzsölte össze a hüvelyk- és mutatóujját –, akkor a börtönőrökből rögtön kocsmáros lesz. Még az alkoholtilalom se akadályozta őket.

– Mi a legfontosabb, amire az első napomon mindenképp figyeljek?

– Ügyelj rá, hogy jó munkát kapj.

– Miből lehet választani?

– Takarítás, konyha, kórház, mosoda, könyvtár, kertészkedés és a kápolna.

– Mit kell csinálnom, hogy a könyvtárba kerüljek?

– Mondd azt, hogy tudsz olvasni.

– Te mit mondasz nekik? – kérdezte Harry.

– Hogy séfnek tanultam.

– Az nagyon érdekes lehetett.

– Még mindig nem érted a lényeget, igaz? Soha életemben nem tanultam séfnek, de így mindig a konyhára tesznek, ami a legjobb munkahely bármely börtönben.

– Miért?

– Már reggeli előtt kiengednek a celládból, és csak vacsora után kerülsz vissza. Meleg van, és a legjobb kajákból választhatsz. Á, Lavenhambe megyünk – folytatta Quinn, amikor a busz lefordult a tizenkettes lehajtónál. – Ez jó, mert így legalább nem kell válaszolnom a Pierpointról szóló ostoba kérdéseidre.

– Van még valami, amit tudnom kell Lavenhamről? – kérdezte Harry, tudomást sem véve Quinn szarkasztikus megjegyzéséről. Gyanította, hogy a tapasztalt öreg róka élvezi, hogy mesterkurzust tarthat egy ilyen kíváncsi diáknak.

– Túl sok mindent kellene elmondanom – sóhajtott Quinn. – Ne feledd, mindenképp maradj szorosan mellettem, miután túlestünk a felvételen.

– De téged nem automatikusan a D blokkba fognak küldeni?

– Nem, ha Mr. Mason az ügyeletes – felelte Quinn minden további magyarázat nélkül.

Harrynek volt ideje még néhány kérdésre, mielőtt a busz végül megállt a börtönépület előtt. Ami azt illeti, úgy érezte, hogy egy-két óra alatt többet tanult Quinntől, mint egy tucatnyi szeminárium alatt Oxfordban.

– Maradj mindig mellettem – ismételte meg Quinn, amikor kitárultak a masszív kapuszárnyak. A busz lassan előregördült, és behajtott egy elhagyatott, kopár udvarra, amely soha nem látott kertészt. Megálltak egy hatalmas téglaépület előtt, amelyen apró, mocskos ablakok sorakoztak, némelyikből emberek bámultak kifelé.

Harry figyelte, ahogy egy tucat őr a börtön bejáratáig vezető sorfalat formál. Két, puskával felfegyverzett őr állt a busz ajtajának két oldalára.

– Kettesével szálljanak le a buszról! – kiáltotta egyikük mogorván –, minden pár között öt perc szünettel! Senki nem mozdul egy tapodtat se, csak ha én azt mondom!

Harry és Quinn még egy órát töltöttek a buszon. Amikor végre sor került rájuk, és leszálltak, Harry felnézett az egész börtönt körbevevő falra, amelynek tetején szögesdrót húzódott végig, és arra gondolt, hogy Lavenhamből még egy világrekorder magasugró se tudna megszökni.

Követte Quinnt az épületbe, majd megálltak egy fegyőr előtt, aki egy asztalnál ült viseltes, kifényesedett kék egyenruhában, amelyet kevésbé fényes fémgombok díszítettek. Úgy festett, mint aki már lehúzott egy életfogytiglant. Tanulmányozta a névsort, és amikor megpillantotta, ki a következő elítélt, elmosolyodott.

– Isten hozta, Quinn – mondta. – Majd meglátja, nem sok minden változott, mióta utoljára itt járt.

Quinn elvigyorodott.

– Örülök, hogy látom, Mr. Mason. Lenne olyan kedves megkérni egy londinert, hogy vigye fel a csomagomat a szokásos szobámba?

– Ne feszítse túl a húrt, Quinnt – felelte Mason –, különben megsúgom az új dokinak, hogy valójában nem epilepsziás.

– De Mr. Mason, nekem orvosi igazolásom van róla!

– Nyilván ugyanonnan, ahonnan a séfoklevele – jegyezte meg az őr, aztán Harryhez fordult. – Maga kicsoda?

– Ő a cimborám, Tom Bradshaw – mondta gyorsan Quinn, mielőtt Harry kinyithatta volna a száját. – Nem dohányzik, nem iszik, nem káromkodik, és nem köpköd.

– Isten hozta Lavenhamben, Bradshaw – mondta Mason.

– Ami azt illeti, Bradshaw százados – figyelmeztette Quinn.

– Csak hadnagy voltam – javította ki Harry. – Soha nem vittem a századosi rangig. – Quinn kissé csalódottnak látszott a protezsáltja miatt.

– Most először ül? – kérdezte Mason, és alaposabban szemügyre vette Harryt.

– Igen, uram.

– Az A szárnyba teszem. Miután lezuhanyozott és felvette a raktárból a ruháit, Mr. Hessler elkíséri a háromszázhuszonhetes cellába. – Mason megnézett valamit a névsorban, aztán odafordult egy fiatal börtönőrhöz, aki háta mögött állt, a jobb kezében egy gumibotot lóbálva.

– Van rá esetleg remény, hogy együtt lehessek a barátommal? – kérdezte Quinn, miután Harry aláírta a névjegyzéket. – Lehet, hogy Bradshaw hadnagynak szüksége lesz egy tisztiszolgára.

– Maga az utolsó ember, akire szüksége van – vágott vissza Mason. Harry épp mondani akart valamit, amikor a zsebtolvaj lehajolt, előhúzott a zoknijából egy összehajtogatott bankjegyet, és egy szempillantás alatt becsúsztatta Mason felső zsebébe.

– Quinn is a háromszázhuszonhetes cellába megy – szólt oda Mason a fiatalabb őrnek. Ha Hessler észre is vett valamit abból, hogy pénz cserélt gazdát, nem tett semmi megjegyzést.

– Jöjjenek velem. – Csak ennyit mondott.

Quinn gyorsan Harry után sietett, még mielőtt Mason meggondolná magát.

A két újdonsült rab végigvonult egy hosszú, zöldre festett folyosón, míg végül Hessler megállt egy kis zuhanyozó előtt. A falhoz erősített két keskeny fapad tele volt szórva ott hagyott törülközőkkel.

– Vetkőzzenek és zuhanyozzanak le – parancsolt rájuk Hessler.

Harry lassan levette az elegáns öltönyt, a krémszínű inget és a csíkos nyakkendőt, amelyhez Mr. Jelks ragaszkodott, hogy jó benyomást tegyen a bíróra. A baj csak az volt, hogy rossz bírót választott.

Quinn már a zuhany alatt állt, mikor Harry még a cipőfűzőjével bajlódott. Elfordította a csapot, mire vékony vízsugár folydogált kopaszodó feje búbjára. Felvett egy darabka szappant a földről, és mosakodni kezdett. Harry is beállt a másik hideg vizes zuhany alá, és egy perccel később Quinn átadta neki, ami még megmaradt a szappanból.

– Majd emlékeztessen, hogy beszéljek a vezetőséggel a mosdóhelyiség állapotáról – jegyezte meg Quinn az őr felé fordulva. Fogott egy nyirkos törülközőt, amely alig volt nagyobb egy mosdókesztyűnél, és megpróbálta szárazra törölni magát.

Hessler egy szót sem szólt. Aztán meg sem várva, hogy Harry végezzen, rájuk kiáltott:

– Öltözzenek fel, és kövessenek! – Harry még be sem szappanozta magát.

Hessler megint szapora léptekkel elindult a folyosón, a félig felöltözött, és még mindig víztől csöpögő Harry pedig alig győzött utánaszaladni. Meg sem álltak, míg oda nem értek egy kétszárnyú ajtóhoz, amelyen RAKTÁR felirat állt. Hessler határozottan kopogott, és pár pillanat múlva ki is nyílt az ajtó. Egy fásult börtönőr ült odabent, a pultra könyökölt, és egy kézzel sodort cigarettát szívott. Amikor meglátta Quinnt, elmosolyodott.

– Nem vagyok biztos benne, hogy visszajött-e már a mosodából a múltkori ruhája, Quinn.

– Akkor kénytelen leszek újat kérni mindenből, Mr. Newbold – felelte a rab. Lehajolt, és kivett valamit a másik zoknijából, ami ismét pillanatok alatt nyom nélkül eltűnt. – Nincsenek nagy igényeim – mondta. – Egy takaró, két pamutlepedő, egy párna, egy párnahuzat... – A raktáros mindent megkeresett a polcokon, és szép rendes kupacban a pultra halmozta a kért holmit. – Két ing, három pár zokni, hat alsónadrág, két törülköző, egy mély- és egy lapostányér, kés, villa, kanál, egy borotva, egy fogkefe és egy fogkrém – a Colgate-et szeretem.

Newbold szó nélkül engedelmeskedett, és a kupac egyre nagyobb lett.

– Még valamit? – kérdezte végül, mintha Quinn egy nagyra becsült törzsvásárló lenne, aki remélhetőleg máskor is visszatér.

– Igen, a barátomnak Bradshaw hadnagynak ugyanezekre lenne szüksége, és mivel tiszt és igazi úriember, ügyeljen rá, hogy mindenből a legjobbat kapja.

Harry nagy meglepetésére Newbold egy újabb kupacot kezdett a pultra halmozni. Szemlátomást ráérősen válogatta ki mindenből a legjobb darabot – és Harry mindezt annak az embernek köszönhette, aki mellette ült a buszon.

– Kövessenek – mondta Hessler, miután Newbold végzett a feladatával. Harry és Pat felnyalábolták a holmijukat, és elindultak a folyosón. Útközben többször is megálltak, míg az ügyeletes őr kinyitotta, majd becsukta a rácsos ajtókat, ahogy közeledtek a cellák felé. Amikor végre megérkeztek az A szárnyba, ezernyi rab zsivaja fogadta őket.

Quinn megszólalt:

– Látom, a legfelső emeleten leszünk, Mr. Hessler, de ne menjünk lifttel, nem árt egy kis testgyakorlás.

Az őr nem vett róla tudomást, csak továbbsétált a zajongó rabok között.

– Mintha azt mondtad volna, hogy ez a csendes szárny – jegyezte meg Harry.

– Nyilvánvaló, hogy Mr. Hessler nem tartozik a népszerű smasszerek közé – suttogta Quinn, aztán oda is értek a háromszázhuszonhetes cellához. Hessler kinyitotta a súlyos vasajtót, és beengedte az új és a régi lakót a cellába, amelyet Harry kibérelt magának az elkövetkező hat évre.

Becsapódott az ajtó. Harry körbenézett, és észrevette, hogy belülről nincs kilincs az ajtón. Két emeletes ágy volt odabent, egy acél mosdókagyló, egy faasztal, mindkettő a falhoz erősítve, és egy faszék. A tekintete végül megpihent egy fémküblin az alsó ágy alatt. Felfordult a gyomra.

– Tiéd a felső ágy – mondta Quinn, félbeszakítva a gondolatait –, mivel első alkalommal vagy bent. Ha én szabadulok előbb, akkor leköltözhetsz az alsó ágyra, és az új cellatársad kapja meg a felsőt. Így írja elő a börtönetikett – magyarázta.

Harry felállt az alsó ágy szélére, megágyazott magának, aztán felmászott, és végignyúlt az ágyon, a vékony, kemény párnán pihentetve a fejét. Pontosan tudta, hogy bele fog telni némi időbe, amíg álom jön a szemére.

– Kérdezhetek még valamit?

– Igen, de aztán ne szólalj meg többet a holnap reggeli lámpagyújtásig. – Harrynek átfutott a fején, hogy annak idején Fisher szinte szóról szóra ugyanezt mondta a Szent Bédában töltött első estéjén.

– Nyilvánvaló, hogy elég szép kis summát tudtál becsempészni. Az őrök miért nem kobozták el rögtön, ahogy leszálltál a buszról?

– Mert ha ezt tennék, többet soha senki nem hozna be magával egy árva vasat sem, és az egész rendszer összeomlana – világosította fel Quinn.

3. fejezet

Harry feküdt a felső ágyon, és a valamikor fehérre festett mennyezetet bámulta. Ha kinyújtotta a karját, el is érte az ujja hegyével. A matrac gödrös volt, a párna pedig olyan kemény, hogy ha sikerült is elaludnia, pár percenként újra meg újra felriadt.

Sefton Jelksen jártak a gondolatai, és azon, milyen könnyen rászedte az idős ügyvéd. „Mentse meg a fiamat a gyilkosság vádjától, csak ez érdekel” – szinte hallotta, ahogy Tom Bradshaw apja ezt mondja Jelksnek. Harry próbált nem gondolni az elkövetkező hat évre, amivel Mr. Bradshaw nyilván nem törődött. Megéri vajon a tízezer dollár, hogy ezt végigcsinálja?

Elhessegette a gondolataiból Jelkset, és inkább Emmára gondolt. Szörnyen hiányzott, szeretett volna írni neki, és tudatni vele, hogy életben van, de tisztában volt vele, hogy ezt nem teheti meg. Eltűnődött, vajon mit csinál a lány ezen az őszi napon Oxfordban. Hogy halad az elsőéves tanulmányaival? Van-e udvarlója?

És mi lehet a legjobb barátjával, Emma bátyjával, Gilesszal? Most, hogy Anglia belépett a háborúba, Giles vajon otthagyta Oxfordot, és beállt a seregbe, hogy a németek ellen harcoljon? Ha igen, Harry imádkozott érte, hogy még életben legyen. Az öklével nagyot vágott az ágy szélére, annyira dühítette, hogy ő nem veheti ki a részét a harcokból. Quinn nem szólt semmit, azt feltételezte, Harry csak a börtönben első éjszakájukat töltő elítéltek általános világfájdalmától szenved.

És mi lehet Hugo Barringtonnal? Látta-e valaki azóta, hogy eltűnt azon a napon, amikor Harrynek feleségül kellett volna vennie a lányát? Megtalálja-e a módját, hogy visszalopja magát a családja kegyeibe, miután mindenki azt hiszi, hogy Harry halott? Barringtont is száműzte a gondolataiból – még mindig képtelen volt beletörődni, hogy lehetséges, ez az ember az apja.

Amikor az anyja jutott eszébe, Harry elmosolyodott. Remélte, hogy jó hasznát veszi majd a tízezer dollárnak, amit Jelks ígért, ha elfoglalja Tom Bradshaw helyét. Így, hogy az anyjának a bankban is van több mint kétezer fontja, Harry remélte, hogy otthagyhatja a pincérnői állását a Grand Hotelben, és vehet egy kis házat vidéken, amiről mindig is álmodozott – ez az egyetlen jó, ami ebből az egész színjátékból fakadhat.

És mi lehet Sir Walter Barringtonnal, aki mindig is úgy bánt vele, mintha az unokája lenne? Ha Hugo az apja, akkor Sir Walter tényleg a nagyapja. Ha kiderül, hogy így áll a helyzet, akkor Harry lenne a Barrington-vagyon és a nemesi cím örököse, és idővel Sir Harry Barrington lenne belőle. Harry azonban nemcsak azt akarta, hogy a barátja, Giles, Hugo Barrington törvényes fia örökölje a címet. Ennél sokkal fontosabb, hogy bebizonyítsa: az igazi apja Arthur Clifton. Így még mindig lenne halvány esélye arra, hogy feleségül vehesse imádott Emmáját. Harry mindent elkövetett, hogy ne gondoljon arra, hol fogja tölteni az elkövetkező hat évet.

Reggel hétkor egy felharsanó sziréna ébresztette azokat a börtönlakókat, akik elég régóta voltak itt ahhoz, hogy át tudják aludni az éjszakát. – Amíg az ember alszik, nincs börtönben. – Quinn ezeket a szavakat motyogta előző este, mielőtt mély álomba zuhant, majd horkolni kezdett. Harryt nem zavarta, hozzá volt szokva. Stan bácsikája egészen más klasszist képviselt e téren. A hosszú, álomtalanul töltött éjszaka során Harry sok mindent eldöntött magában. Igyekszik azzal enyhíteni a hosszú, feleslegesen elpocsékolt évek kegyetlenségét, hogy „Tom” igazi mintarab lesz, abban a reményben, hogy a jó magaviseletének köszönhetően csökkentik a büntetését. Szerez munkát a könyvtárban, és naplót fog írni, amelyben feljegyzi, ami az ítélet előtt történt, és mindent, ami a rácsok mögött történik majd. Igyekszik tartani a kondícióját, hogy ha a szabadulása idején még mindig dúl a háború, akkor azon nyomban jelentkezhessen a hadseregbe.

Mire Harry lemászott a fölső ágyról, Quinn már fel is öltözött.

– Most mi lesz? – kérdezte Harry, mint egy új fiú az első tanítási napon.

– Reggelizünk – mondta Quinn. – Öltözz fel, fogd a tányérodat meg a bögrédet, és állj készenlétben, amikor az őrök kinyitják az ajtót. Némelyikük szeret azzal szórakozni, hogy a képedbe vágja az ajtót, ha pár másodpercet is késel. – Harry elkezdte felrángatni a nadrágját. – És a kantin felé menet ne fecsegj – tette még hozzá Quinn. – Csak felhívod magadra a figyelmet, ami felbosszantja a régi rabokat. Ami azt illeti, jobb, ha nem is szólsz senkihez a második évedig.

Harrynek nevetni lett volna kedve, de nem volt biztos benne, hogy Quinn ezt viccnek szánta. Meghallotta, hogy fordul a kulcs a zárban, és a cella ajtaja kitárult. Quinn úgy rontott ki, mint egy versenyagár a pályára, Harry pedig épp csak egy lépéssel lemaradva követte. Beálltak a hosszú sorba a néma rabok közé, akik a lépcsőház felé tartottak a nyitott ajtajú, üres cellák mellett elhaladva, majd lefelé a csigalépcsőn a földszintre, ahol csatlakoztak a többiekhez, hogy megreggelizzenek.

A sor jóval a kantin előtt megtorpant. Harry az ajtón belesve figyelte a rövid fehér köpenyt viselő konyhásokat, akik a melegpult mögött álltak. Egy hosszú fehér köpenyt viselő fegyőr szemmel tartotta őket, és kezében gumibottal felügyelte, hogy senki ne kapjon extra nagy adagot.

– Örülök, hogy újból látom, Mr. Siddell – szólt oda Pat halkan az őrnek, amikor odaértek a pulthoz. Kezet ráztak, mintha régi barátok lennének. Harry most nem látta, hogy bankjegy cserélt volna gazdát, de Mr. Siddell kurta biccentéssel jelezte, hogy valamiben megegyeztek.

Quinn továbbhaladt a sorban. A bádogtányérjára egy keményre sült tükörtojás került, egy kupac krumpli, amely inkább feketének tűnt, mint fehérnek, és a szokásos két szelet száraz kenyér. Harry akkor érte utol, amikor épp a bögréjét töltötték félig kávéval. A felszolgálók csodálkozó arcot vágtak, amikor Harry mindegyiküknek megköszönte az ételt, mintha legalábbis a parókián rendezett teadélutánon vendégeskedne.

– A fenébe! – morogta, amikor a kávéra került volna a sor. – A cellában hagytam a bögrémet.

A konyhás csurig töltötte Quinn bögréjét. – Legközelebb ne felejtsd el – mondta Quinn.

– Nem pofázunk a sorban! – ordított rájuk Hessler, és a kesztyűs tenyerébe csapott a gumibotjával. Quinn odavezette Harryt a hosszú asztal végébe, és leült vele szemben a padra. Harry olyan farkaséhes volt, hogy az utolsó morzsáig felfalt mindent, ami a tányérján volt, beleértve a zsírban tocsogó tojást is, aminél pocsékabbat még életében nem evett. Még az is átfutott az agyán, hogy kinyalja a tányért, de aztán eszébe jutott Giles barátja, és az a bizonyos első reggeli a Szent Bédában.

Harry és Pat öt perc alatt végzett a reggelivel, majd felmentek a csigalépcsőn a legfelső emeletre. Miután becsapódott mögöttük a cellaajtó, az ír elmosogatta a tányérját meg a bögréjét, és szépen bedugta az ágy alá.

– Ha az ember éveken át kénytelen pár négyzetméter alapterületen élni, akkor megtanulja, hogyan használjon ki minden tenyérnyi helyet – magyarázta. Harry követte a példáját, és azon tűnődött, vajon mikor jön el az az idő, amikor egyszer majd ő taníthat valamit Quinn-nek.

– És most mi következik? – kérdezte.

– A munkahelyek kiosztása – felelte a társa. – Én Siddellhez megyek a konyhába, de azt még el kell intéznünk, hogy te a könyvtárba kerülj. Ez attól függ, melyik őr lesz ügyeletben. A baj az, hogy kezd fogyni a pénzem. – Quinn száját alig hagyták el az utolsó szavak, amikor újból nyílt az ajtó, és Hessler alakjának körvonalai rajzolódtak ki, ahogy a gumibottal kesztyűs tenyerét ütögetve megállt az ajtónyílásban.

– Quinn, azonnal jelentkezzen a konyhán. Bradshaw, maga pedig menjen a kilences állomásra, és csatlakozzon a többi takarítóhoz.

– Én azt reméltem, hogy könyvtárban dolgozhatok, uram...

– Engem rohadtul nem érdekel, hogy mit remélt, Bradshaw – közölte Hessler. – Körletfelügyelőként itt én hozom a szabályokat. Minden kedden, csütörtökön és vasárnap felkeresheti a könyvtárat hat és hét óra között, mint minden más rab. Világos? – Harry bólintott. – Itt már nem tiszt, Bradshaw, hanem ugyanolyan rab, mint mindenki más. És ne is törje a fejét olyasmin, hogy megvesztegethet – tette még hozzá, aztán elmasírozott a következő cellához.

– Hessler egyike a néhány őrnek, akit nem lehet megvesztegetni – súgta oda Quinn. – Az egyetlen reményed most már Mr. Swanson, a börtönigazgató. Róla azt kell tudni, hogy szereti entellektüelnek képzelni magát, ami valószínűleg annyit jelent, hogy tud folyóírással írni. Ezenfelül a fundamentalista baptista egyház tagja. Halleluja!

– Mikor lesz módom beszélni vele? – kérdezte Harry.

– Bármikor sor kerülhet rá. Csak mindenképp add a tudtára, hogy a könyvtárban szeretnél dolgozni, mert minden új rabra csak öt percet szán.

Harry leroskadt székre, és a kezébe temette az arcát. Ha nem lenne a tízezer dollár, amit Jelks az ígérete szerint elküld majd az anyjának, akkor arra használná fel az öt percet, hogy elmondja a börtönigazgatónak az igazat arról, miként kötött ki Lavenhamben.

– Addig is én mindent elkövetek, hogy áthelyeztesselek a konyhára – mondta Quinn. – Lehet, hogy nem ebben reménykedtél, de még mindig jobb, mint takarítónak lenni.

– Köszönöm – felelte Harry. Quinn elsietett a konyhára, nem volt szüksége útbaigazításra. Clifton pedig lesétált a lépcsőn a földszintre, és megkereste a kilences állomást.

Tizenkét ember ácsorgott ott egy csoportban, mind újoncok, és várták az utasításokat. Az önálló kezdeményezést nem nézték jó szemmel Lavenhamben – a lázadás gyanúját keltette, vagy azt sugallta, hogy a fogvatartott esetleg okosabbnak tartja magát a börtönőröknél.

– Fogjanak egy vödröt, töltsék meg vízzel, és szerezzenek egy felmosót – utasította őket Hessler. Rámosolygott Harryre, és pipát tett a neve mellé egy újabb névsorban. – Mivel maga ért le utolsónak, Bradshaw, a következő hónapban a magáé a latrina.

– De nem is én értem le utolsónak – tiltakozott Harry.

– Szerintem igen – mondta Hessler, és a mosoly egy pillanatra sem hervadt le az arcáról.

Harry megtöltötte a vödröt hideg vízzel, és fogott egy felmosórongyot. Nem kellett neki megmondani, merre induljon, már vagy tíz lépésről megcsapta az orrát a bűz. Még be sem lépett a tágas, négyszögletes helyiségbe, ahol harminc lyuk tátongott a padlón, már öklendezni kezdett. Befogta az orrát, de állandóan ki kellett mennie a folyosóra, hogy egy kis levegőhöz jusson. Hessler kicsit távolabb ácsorgott, és nevetve figyelte.

– Idővel majd megszokja, Bradshaw.

Harry már megbánta, hogy mindent bekebelezett a reggelijéből. Pár perc múlva ki is hányta az egészet. Úgy egy óra telhetett el, amikor meghallotta, hogy egy másik börtönőr a nevét kiabálja.

– Bradshaw!

Harry falfehér arccal kibotorkált a latrináról.

– Én vagyok az.

– A börtönigazgató látni akarja, gyerünk, mozgás!

Harrynek lépésről lépésre sikerült egyre mélyebb lélegzetet vennie, és mire odaért a börtönigazgató irodájába, már szinte újra embernek érezte magát.

– Várjon itt, amíg nem szólítják – utasította a börtönőr.

Harry leült egy üres székre két rabtársa közé, akik rögtön fintorogva elfordultak. Clifton nem is okolta őket ezért. Igyekezett összeszedni a gondolatait, míg az új rabok sorra bementek az irodába. Quinn-nek igaza volt – a beszélgetések nagyjából öt percig tartottak, néha még addig se. Harry nem engedhette meg magának, hogy egy másodpercet is elpocsékoljon a rászánt időből.

– Bradshaw! – szólította a börtönőr, és kinyitotta neki az ajtót. Félreállt, Harry pedig belépett a börtönigazgató irodájába. Úgy döntött, jobb, ha nem megy túl közel Mr. Swansonhoz, inkább megállt pár lépés távolságra a bőrborítású íróasztaltól. Bár az igazgató ült, Harry így is látta, hogy nem tudja begombolni a középső gombot a sportzakóján. A haját feketére festette, így próbált fiatalosabbnak látszani, de inkább csak enyhén nevetséges lett tőle. Mit is mondott Brutus Caesar hiúságáról? Ünnepeljétek virágfüzérekkel, dicsőítsétek, mintha isten lenne – és ez lesz a bukása.

Swanson kinyitotta Bradshaw aktáját, és pár pillanatig tanulmányozta, majd felnézett Harryre.

– Ha jól látom, hat évre ítélték dezertálásért. Ilyen üggyel még nem találkoztam – ismerte be.

– Igen, uram. – Harry csak ennyit felelt, nem akarta feleslegesen pocsékolni a drága időt.

– Ne is fáradjon azzal, hogy az ártatlanságát bizonygatja – folytatta Swanson –, mert ez csak ezerből egy emberre igaz, úgyhogy nincs túl sok esélye. – Harry erre kénytelen volt elmosolyodni. – De ha igyekszik elkerülni a bajt, és nem üti bele az orrát semmibe – Harrynek a latrina jutott az eszébe –, akkor nem hiszem, hogy le kell ülnie a teljes hat évet.

– Köszönöm, uram.

– Van valami érdeklődési köre? – kérdezte Swanson, bár az arckifejezése arról árulkodott, hogy nem érdekli különösebben a válasz.

– Az olvasás, a művészettörténet és a kóruséneklés, uram.

A börtönőr hitetlenkedő pillantást vetett rá, gyanítva, hogy csak jobb pozíciót akar kicsikarni magának. Az íróasztal mögötti falon függő bekeretezett idézetre mutatott.

– Folytatni tudná a következő sorral, Bradshaw?

Harry a hímzett feliratra pillantott: „Szemeimet a hegyekre emelem”. Magában némán köszönetet mondott Miss Eleanor E. Monday-nek, és hálával gondolt a kóruspróbákon töltött hosszú órákra.

– „Onnan jön az én segítségem. Az én segítségem az Úrtól van, aki teremtette az eget és a földet.” Százhuszonegyedik zsoltár.

A börtönigazgató elmosolyodott.

– Mondja, Bradshaw, kik a kedvenc írói?

– Shakespeare, Dickens, Austen, Trollope és Thomas Hardy.

– A honfitársai nem elég jók?

Harry majdnem hangosan elkáromkodta magát, amiért ilyen baklövést követett el. Vetett egy gyors pillantást a börtönigazgató könyvespolcára, amely félig volt megrakva könyvekkel.

– De, persze – mondta gyorsan. – F. Scott Fitzgerald, Hemingway és O. Henry bárkivel felveheti a versenyt, és szerintem Steinbeck Amerika legkiválóbb modern szerzője. – Remélte, hogy jól ejtette a nevet. Mielőtt újból találkozik a börtönigazgatóval, mindenképp el kell majd olvasnia az Egerek és embereket.

Swanson ajkára visszatért a mosoly.

– Milyen munkára osztotta be Mr. Hessler? – kérdezte.

– Takarítónak, bár én szívesebben dolgoznék a könyvtárban, uram.

– Valóban? Akkor majd utánanézek, hátha van üresedés. – A börtönigazgató feljegyzett valamit az előtte heverő jegyzettömbre.

– Köszönöm, uram.

– Ha lesz hely, még ma értesítem – mondta Swanson, és becsukta Bradshaw aktáját.

– Köszönöm, uram – ismételte Harry, és gyorsan távozott. Tisztában volt vele, hogy többet töltött ott a megengedett öt percnél.

Miután kilépett a folyosóra, a börtönőr visszakísérte az A szárnyba. Harry örült, hogy nem látja sehol Hesslert. A takarítók már a második emeleten jártak, mire újból csatlakozott hozzájuk.

Harry már jóval az előtt kimerült, hogy megszólalt volna az ebédet jelző sziréna. Beállt a sorba a kantinban, és Quinnt már ott találta pult mögött, amint épp kiszolgált. Nagy adag krumpli és túlfőtt hús pottyant Harry tányérjára. Egyedül ült le a hosszú asztalhoz, és csak piszkálgatta az ételt. Attól félt, ha Hessler újból felbukkan délután, akkor visszaküldi a latrinákhoz, és akkor az ebédje is ott fog kikötni, ahol a reggeli.

Hessler nem volt ügyeletben, amikor Harry visszament dolgozni, és az őr egy másik újoncot rendelt a latrinához. Clifton azzal töltötte a délutánt, hogy a folyosót sikálta és a szemeteseket ürítgette. Csak az járt a fejében, vajon a börtönigazgató kiadta-e a parancsot, hogy helyezzék át a könyvtárba. Ha nem, akkor még abban reménykedhet, hogy talán mégis sikerül a konyhán munkát kapnia.

Amikor Quinn vacsora után visszatért a cellájukba, az arckifejezéséből rögtön kiderült Harry számára, hogy nem fog csatlakozni a barátjához a konyhán.

– Volt egy üresedés a mosogatók között.

– Vállalom – vágta rá Harry.

– De amikor Mr. Siddell téged javasolt, Hessler megvétózta. Azt mondta, legalább három hónapot kell dolgoznod a takarítóként, mielőtt fontolóra veszi, hogy átkerülj a konyhára.

– Miért pikkel rám ez az ember? – kérdezte kétségbeesetten Harry.

– Azt suttogják, hogy a haditengerészetnél szeretett volna tiszt lenni, de megbukott a felvételi vizsgán, és kénytelen volt beérni a börtönőrkarrierrel. És most Bradshaw hadnagy szenvedi meg ennek a következményeit.

{1} Babe Ruth (1895–1948) legendás amerikai baseballjátékos. – A ford.