Jeffrey Archer

ERŐSEBB A KARDNÁL

Jeffrey Archer

Erősebb

a kardnál

CLIFTON-KRÓNIKA

(5. kötet)

A mű eredeti címe

Mightier than the Sword

Copyright © Jeffrey Archer 2015

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

KOLLÁTH NÓRA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 776 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (36 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Harrynek

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani az alábbiaknak

felbecsülhetetlen értékű tanácsaikért és

kutatómunkájukért:

Simon Bainbridge, Alan Gard, Ken Howard professzor,

Alison Prince, Catherine Richards, Mari Roberts,

dr. Nick Robins és Susan Watt.

Köszönet Simon Sebag Montefiorénak,

a Sztálin. A Vörös Cár udvara és Az ifjú Sztálin szerzőjének

szakértő tanácsaiért.

„Igazán nagy emberek uralma alatt

A toll erősebb a kardnál.”

Edward Bulwer-Lytton (1803–1873)

Prológus

1964. október

Brendan nem kopogtatott, csak lenyomta a kilincset, és besurrant a kabinba. Közben még hátrapillantott a folyosóra, hogy nem látta-e meg valaki. Nem akart magyarázkodni, hogy mit keres egy fiatalember a másodosztályról egy idősebb lord kabinjában az éjszaka kellős közepén. Nem mintha bárki is megkérdezte volna.

– Nem fognak megzavarni? – kérdezte, miután becsukta az ajtót.

– Senki sem fog zavarni reggel hét előtt, és addigra már nem lesz, amit megzavarjanak.

– Helyes – bólintott Brendan. Letérdelt, kicsatolta a nagy ládát, felnyitotta a tetejét, és tanulmányozni kezdte a bonyolult gépezetet, amelynek a megalkotása egy hónapjába telt. Fél óráig tartott, amíg ellenőrizte, nem lazult-e ki egyetlen drót sem, a tárcsák jól vannak-e beállítva, és hogy az óra beindul-e, ha felkattintják a kapcsolót. Csak amikor megbizonyosodott róla, hogy minden tökéletes állapotban van, akkor állt fel.

– Készen van – mondta. – Mikor akarja aktiválni?

– Hajnali háromkor. Aztán kell fél óra, hogy eltávolítsam ezt – mutatott az idős lord a műtokájára –, és legyen időm, hogy eljussak a másik kabinomba.

Brendan visszament a ládához, és beállította az időzítőt hajnali háromra.

– Nem kell mást tennie, csak felkattintja ezt a kapcsolót, mielőtt távozik, és ellenőrzi, hogy a másodpercmutató mozog-e. Ezután fél órája marad.

– Mi romolhat el?

– Ha a liliomok még mindig Mrs. Clifton kabinjában vannak, akkor semmi. Ezen a folyosón és valószínűleg az alattunk lévő fedélzeten senki sem marad életben. Két és fél kiló dinamit van elrejtve a virágok alatt, sokkal több, mint amire szükség van, de így legalább biztosak lehetünk benne, hogy megkapjuk a pénzünket.

– Magánál van a kulcsom?

– Igen, hétszázhatos kabin. Az új útlevelét és a jegyet a párnája alatt találja.

– Van még valami, ami miatt esetleg aggódnom kell?

– Nem, csak arra figyeljen, hogy a másodpercmutató beinduljon, mielőtt elmenne a kabinból.

Doherty elmosolyodott. – Akkor Belfastban találkozunk.

Harry kinyitotta a kabinajtót, és előreengedte a feleségét.

Emma lehajolt, és megszagolta a liliomokat, amelyeket az anyakirályné küldött, hogy a Buckingham első útját köszöntse.

– Nagyon elfáradtam – egyenesedett fel aztán. – Nem tudom, őfelsége hogy bírja ezt nap nap után.

– Ez a dolga, és nagyon jól csinálja. De fogadni mernék, hogy ő is elfáradna, ha pár napra belekóstolna, hogy milyen a Barrington Hajótársaság elnökének lenni.

– Azért még mindig szívesebben csinálom a saját munkámat, mint az övét – felelte Emma. Levette a ruháját, és beakasztotta a szekrénybe, aztán eltűnt a fürdőszobában.

Harry újból elolvasta a kártyát, amelyet az anyakirályné küldött. Milyen személyes a hangvétele! Emma már eldöntötte, hogy a vázát az irodájában fogja tartani, ha visszaértek Bristolba, és minden hétfő reggel friss liliomokat tesz bele. Harry elmosolyodott. Miért is ne...?

Amikor Emma kijött a fürdőszobából, Harry ment be, és becsukta az ajtót. Emma kibújt a köntöséből, és lefeküdt. Ahhoz is túl fáradt volt, hogy elolvasson pár oldalt egy új szerző, John le Carré A kém, aki bejött a hidegről című könyvéből, amelyet Harry ajánlott neki. Lekapcsolta az éjjeliszekrényen álló kislámpát.

– Jó éjszakát, drágám! – mondta, bár tudta, a férje úgysem hallja.

Mire Harry kijött a fürdőszobából, a felesége már mélyen aludt. Betakargatta, mint egy kisgyereket, homlokon csókolta, és azt suttogta:

– Jó éjszakát, drágám! – aztán ő is lefeküdt. Viccesnek találta az egészen halk kis durmolást. Sohasem mert volna megjegyzést tenni rá Emmának, hogy horkolni szokott.

Harry ébren feküdt. Nagyon büszke volt a feleségére. A hajó indítása nem is sikerülhetett volna jobban. Az oldalára fordult, és arra számított, percek alatt elnyomja az álom, de hiába. Bár ólomnehéznek érezte a szemhéját, és nagyon kimerült volt, mégsem sikerült elaludnia. Valami motoszkált a fejében, ami nyugtalanította.

Egy másik férfinak, aki közben biztonságban visszatért a másodosztályra, szintén nem jött álom a szemére. Bár hajnali három volt, és a feladatát elvégezte, meg sem próbált aludni. Inkább arra készült, hogy munkához lásson.

A várakozás mindig idegtépő. Nem hagyott-e hátra valami nyomot, amely aztán majd egyenesen hozzá vezet? Nem követett-e el valami hibát, ami miatt kudarcba fullad az akció, és az otthoniak majd kigúnyolják? Csak akkor nyugszik meg, ha már a mentőcsónakban lesz, vagy ami még jobb, egy másik hajón, útban egy másik kikötő felé.

Még öt perc és tizennégy másodperc.

Tudta, hogy a honfitársai, akik ugyanezért az ügyért küzdenek, ugyanilyen idegesek. Mindig a várakozás a legrosszabb az egészben, amikor már nincs az ember kezében az irányítás, és nem tehet semmit.

Négy perc és tizenegy másodperc...

Rosszabb ez, mint egy futballmeccs, amikor egy–nullára vezetünk, de tudjuk, hogy a másik csapat erősebb, és könnyen megeshet, hogy a hosszabbítás alatt egyenlítenek. Emlékezett a parancsnoka utasításaira: Ha megszólal a riasztó, legyetek az elsők között a fedélzeten, és az elsők a mentőcsónakban. Holnap ilyenkor már keresni fogják, volt-e az utasok között harmincöt alatti, ír kiejtéssel beszélő egyén, úgyhogy jobb lesz, ha egész idő alatt a szátokat sem nyitjátok ki, fiúk.

Három perc és negyven másodperc... harminckilenc...

Rámeredt a kabin ajtajára, és elképzelte a legrosszabbat, ami történhet. A bomba nem robban fel, az ajtó kivágódik, beront egy tucat rendőr, gumibotokkal hadonászva, és agyba-főbe verik. De nem hallott mást, csak a hajómotorok ütemes dohogását, ahogy a Buckingham nyugodtan folytatta az útját az Atlanti-óceánon át New York felé, ahová sohasem fog megérkezni.

Két perc és harmincnégy másodperc... harminchárom...

Elképzelte, milyen lesz ismét otthon a Falls Roadon. A rövidnadrágos kisfiúk áhítattal néznek majd fel rá az utcán, és az lesz a legfőbb ambíciójuk, hogy ha felnőnek, olyanok legyenek, mint ő. A hős, aki felrobbantotta a Buckinghamet, alig pár héttel azután, hogy az anyakirályné elnevezte. Senki sem beszél majd az ártatlan áldozatokról – ha valaki hisz egy ügyben, annak a szemében nincsenek ártatlan áldozatok. Tulajdonképpen soha nem is találkozott a felsőbb fedélzetek egyetlen utasával sem. Majd elolvassa a híreket a holnapi újságokban, és ha jól végezte a munkáját, akkor az ő nevét sehol sem említik.

Egy perc és huszonkét másodperc... huszonegy...

Mi romolhat még el? Esetleg az utolsó percben cserbenhagyja a robbanószerkezet, amelyet egy dungannoni ház emeleti hálószobájában épített? Robbanás helyett csak a kudarc néma csöndje következik?

Hatvan másodperc...

Suttogva elkezdte a visszaszámlálást:

– Ötvenkilenc, ötvennyolc, ötvenhét, ötvenhat...

Lehet, hogy a részeg férfi, aki a fotelben elnyúlva hevert a társalgóban, valójában rá várt, és őt figyelte? Talán már útban is vannak a kabinja felé?

– Negyvenkilenc, negyvennyolc, negyvenhét, negyvenhat...

Kicserélték, kidobták vagy elvitték a liliomokat? Lehet, hogy Mrs. Clifton allergiás a virágporra?

– Harminckilenc, harmincnyolc, harminchét, harminchat...

Kinyitották Glenarthur kabinját, és megtalálták a nyitott ládát?

– Huszonkilenc, huszonnyolc, huszonhét, huszonhat...

Már kutatnak is a férfi után, akit láttak kisurranni az első osztályú társalgó mosdójából?

– Tizenkilenc, tizennyolc, tizenhét, tizenhat...

Vagy talán... megkapaszkodott az ágy szélében, lehunyta a szemét, és hangosan számolt tovább:

– Kilenc, nyolc, hét, hat, öt, négy, három, kettő, egy...

Elhallgatott, és kinyitotta a szemét. Semmi. Csak a kísérteties csönd, amely mindig a kudarcot jelzi. Lehajtotta a fejét, és Istenhez imádkozott, akiben nem hitt. Ebben a pillanatban hatalmas robbanás dörrent, és a légnyomás úgy lökte a kabin falához, ahogy a szélroham kap fel egy sodródó falevelet. Talpra kászálódott, és elmosolyodott, amikor meghallotta a rémült sikoltozást.

Vajon hány utas maradt életben a legfelső fedélzeten...?

HARRY ÉS EMMA

1964–1965

1. fejezet

Harry halk motyogással riadt fel félálmából. Hirtelen felült, és felkattintotta az éjjeliszekrényen álló kislámpát. Aztán felkelt, és odasietett a liliomokhoz. Újra átolvasta az anyakirályné üzenetét. Köszönöm az emlékezetes bristoli napot. Remélem, második otthonomnak sikeres lesz az első útja. Aláírás: őfelsége Erzsébet anyakirályné.

– Milyen egyszerű kis hiba – szólalt meg Harry. – Hogy nem vettem észre? – Felkapta a köntösét, és felgyújtotta a kabinban a villanyt.

– Már fel is kell kelni? – motyogta álmosan Emma.

– Igen, fel. Van egy kis gond.

Emma hunyorogva megnézte az éjjeliszekrényén az órát.

– De hát még csak három óra múlt – tiltakozott, és a férjére pillantott, aki még mindig mereven bámulta a liliomokat. – Mi a baj?

– Az anyakirályné nem „őfelsége”.

– Ezt mindenki tudja – motyogta Emma még mindig félálomban.

– Mindenki, kivéve azt, aki ezt a virágot küldte. Nem tudták, hogy a helyes titulus „ő királyi felsége” és nem „őfelsége”. Ez a megszólítás uralkodóknak jár.

Emma kelletlenül kikászálódott az ágyból, odacsoszogott a férje mellé, és megnézte az üdvözlőkártyát.

– Szólj a kapitánynak, hogy azonnal jöjjön ide! Meg kell tudnunk, mi van ebben a vázában – mondta Harry, és letérdelt a földre.

– Valószínűleg csak víz – jegyezte meg Emma, és az edényhez nyúlt.

Harry elkapta a csuklóját. – Nézd meg alaposabban, drágám. Ez a váza túl nagy egy tucat törékeny liliomhoz. Szólj a kapitánynak! – ismételte még sürgetőbben.

– Lehet, hogy a virágboltban hibáztak.

– Reméljük – mondta Harry, és az ajtóhoz indult. – De nem engedhetjük meg magunknak, hogy kockáztassunk.

– Hová mész? – kérdezte Emma, miközben felemelte a telefonkagylót.

– Felébresztem Gilest. Neki több tapasztalata van a robbanóanyagokkal. Két évet azzal töltött az életéből, hogy ilyeneket helyezett az előretörő németek lába elé.

Amikor Harry kilépett a folyosóra, észrevett egy idősebb férfit, aki épp eltűnt a főlépcső irányába. Túl fürgén mozog a korához képest, gondolta Harry. Határozottan bekopogott Giles kabinjának az ajtaján, de másodszor már az öklével dörömbölt, mire megszólalt egy álmos hang:

– Ki az?

– Harry.

A hangja olyan sürgetően csengett, hogy Giles azonnal kipattant az ágyból, és kinyitotta az ajtót.

– Valami baj van?

– Gyere velem! – parancsolt rá Harry minden további magyarázat nélkül.

Giles felkapta a köntösét, és követte sógorát a folyosóra, majd a kabinjukba.

– Jó reggelt, hugicám! – szólt oda Emmának, miközben Harry a kezébe nyomta az üdvözlőkártyát, és csak annyit mondott: – „Őfelsége.”

– Értem – bólintott Giles, miután szemügyre vette a kártyát. – Az anyakirályné nem küldhette a virágokat. De ha nem ő volt, akkor kicsoda? – Lehajolt, és közelebbről is megszemlélte a vázát. – Bárki is küldte, akár óriási mennyiségű robbanószert is pakolhatott bele.

– Vagy pár liter vizet – jegyezte meg Emma. – Biztosak vagytok benne, hogy nem a nagy semmiért aggodalmaskodtok?

– Ha csak vízzel van tele, akkor miért kókadoznak máris a virágok? – kérdezte Giles, épp amikor Turnbull kapitány kopogott az ajtón, majd belépett a kabinba.

– Hívatott, elnök asszony?

Emma magyarázni kezdte, hogy a férje és a bátyja miért térdepelnek a földön.

– Az SAS négy tisztje itt van fedélzeten – szakította félbe a kapitány Emmát. – Egyikük biztosan meg tudja válaszolni Mr. Clifton minden kérdését.

– Feltételezem, nem véletlen, hogy itt vannak a fedélzeten – jegyezte meg Giles. – Nem hiszem, hogy mindnyájan épp egyszerre akarnak New Yorkban vakációzni.

– A kancelláriaminiszter kérésére utaznak velünk – felelte a kapitány. – De Sir Alan Redmayne biztosított róla, hogy puszta elővigyázatosságról van szó.

– Ez az ember szokás szerint tud valamit, amit mi nem – jegyezte meg Harry.

– Akkor talán ideje lenne kideríteni, hogy mi az.

A kapitány kilépett a kabinból, és elsietett a folyosón a száztizenkilences kabinhoz. Scott-Hopkins ezredes sokkal gyorsabban ajtót nyitott a kopogásra, mint ahogy Giles tette pár perccel korábban.

– Van tűzszerész szakértő a csapatukban?

– Roberts őrmester. Ő a tűzszerészeknél szolgált Palesztinában.

– Szükségem van rá most azonnal az elnök asszony kabinjában.

Az ezredes nem vesztegette az időt kíváncsiskodással. Végigrohant a folyosón, majd fel a központi lépcsőn, ahol szembetalálkozott az ugyancsak siető Hartley századossal.

– Az előbb láttam Liam Dohertyt, az első osztály társalgójának mosdójából jött ki.

– Biztos, hogy ő volt az?

– Igen. Úgy ment be, mint egy idős lord, és húsz perc múlva Liam Dohertyként jött ki. Aztán elindult a másodosztály felé.

– Ez mindent megmagyarázna – mondta Scott-Hopkins, és továbbsietett lefelé a lépcsőn. Hartley egy lépéssel lemaradva követte. – Roberts hányas kabinban van? – kérdezte az ezredes futás közben.

– Hétszáznegyvenkettes – felelte Hartley. Átugrották a vörös kötelet, amely leválasztotta az alsóbb szintre vezető keskenyebb lépcsőt, majd azon folytatták az útjukat. Meg sem álltak, míg le nem értek a hetes fedélzetre, ahol Crann tizedes kilépett az árnyékok közül.

– Elment maga mellett Doherty az utóbbi húsz percben?

– A fenébe! – morogta Crann. – Tudtam, hogy láttam már ezt a rohadékot a Falls Roadon parádézni. A hétszázhatosba ment be.

Az ezredes futólépésben elindult a folyosón, és kiadta az utasítást:

– Hartley, maga és Crann tartsák szemmel Dohertyt! Semmiképp ne engedjék, hogy elhagyja a kabinját. Ha mégis kijönne, tartóztassák le. – Az ezredes bekopogott a hétszáznegyvenkettes kabin ajtaján. Roberts őrmesternél nem kellett másodszor dörömbölni. Másodpercek múlva kinyitotta az ajtót, és egy „Jó reggelt, ezredes úr!”-ral köszöntötte Scott-Hopkinst, mintha teljesen megszokott dolog lenne, hogy a parancsnoka az éjszaka közepén ébreszti, és ő pizsamában fogadja.

– Szedje össze a felszerelését, Roberts, és jöjjön velem. Egy pillanatot sem késlekedhetünk – mondta az ezredes, és már indult is.

Roberts csak három lépcsőfordulóval odébb érte utol. Mire odaértek a folyosóra, ahonnan a legfelső fedélzet kabinjai nyíltak, Roberts már tudta, miért lesz szükség a szakértelmére. Berontott az elnök asszony kabinjába. Először alaposan szemügyre vette a vázát, aztán lassan körbejárta.

– Ha ez bomba – mondta végül –, akkor nagyon nagy. Bele sem merek gondolni, hány emberéletet követelhet, ha nem sikerül hatástalanítani.

– És meg tudja csinálni? – kérdezte a kapitány, feltűnően nyugodtan. – Nekem elsősorban az utasok életére kell gondolnom. Nem szeretném, ha ezt az utat egy másik nagyon híres hajó katasztrofálisra sikeredett első útjával állítanák párhuzamba.

– A világon semmit sem tehetek, ha nem találom meg a távirányító panelt – jelentette ki Roberts. – Valahol másutt van a hajón, valószínűleg a közelben.

– Én arra tippelnék, hogy őlordsága kabinjában lehet – mondta az ezredes. – Most már tudjuk, hogy valójában az IRA bombaszakértője lakott benne, Liam Doherty.

– Tudja valaki, melyik kabin az? – kérdezte a kapitány.

– A harmadik – mondta Harry, akinek eszébe jutott az öregember, aki gyanúsan fürgén mozgott. – Itt a folyosón, pár ajtóval odébb.

A kapitány és az őrmester kirohantak a kabinból a folyosóra, Scott-Hopkins, Harry és Giles a nyomukban. A kapitány a főkulccsal kinyitotta a kabin ajtaját, félreállt, és beengedte Robertset. Az őrmester odasietett a helyiség közepén álló nagy ládához. Óvatosan felemelte a tetejét, és belenézett.

– Jézusom, nyolc perc harminckilenc másodperc múlva robban.

– Nem lehetne egyszerűen elvágni valamelyiket? – mutatott Turnbull kapitány a rengeteg színes drótra.

– Na igen, de melyiket? – Roberts nem nézett fel a kapitányra, csak óvatosan elkezdte kibogozni a piros, fekete, kék és sárga drótokat. – Sokszor volt már dolgom ilyen típusú robbanószerkezettel. Mindig négyből egy az esély, hogy sikerrel járunk, és nem vagyok hajlandó ekkora kockázatot vállalni. Ha egyedül lennék egy sivatagban, talán fontolóra venném – tette hozzá –, de nem egy hajón az óceán kellős közepén, ahol több száz ember élete forog kockán.

– Akkor hozzuk ide villámgyorsan Dohertyt – javasolta Turnbull kapitány. – Ő tudni fogja, melyik drótot kell elvágni.

– Nem hinném – mondta Roberts. – Azt gyanítom, nem Doherty készítette a bombát. Van a fedélzeten egy emberük, akinek ez volt a feladta, és ki tudja, őt hol találjuk.

– Kifutunk az időből – emlékeztette őket az ezredes, miközben a könyörtelenül előrehaladó másodpercmutatót bámulta. – Hét perc, három, kettő, egy...

– Szóval, Roberts, mit tanácsol? – kérdezte higgadtan a kapitány.

– Nem fog örülni annak, amit mondok, de az adott körülmények között csak egyvalamit tehetünk. És még ez is pokolian kockázatos így, hogy már csak hét percünk maradt.

– Nyögje már ki, ember! – csattant fel az ezredes.

– Fogjuk ezt a vackot, az óceánba hajítjuk, aztán imádkozunk.

Harry és Giles visszarohantak az elnöki lakosztályba, és megálltak a váza két oldalán. Emmának, aki közben felöltözött, bőven lett volna kérdése hozzájuk, de bölcs elnök asszonyhoz méltóan tudta, mikor kell inkább hallgatni.

– Óvatosan emeljék fel – rendelkezett Roberts. – Bánjanak vele úgy, mintha forró vízzel lenne tele.

Harry és Giles leguggoltak, és mint két súlyemelő, nagyon lassan felemelték a nehéz vázát, és felegyenesedtek vele. Miután megbizonyosodtak felőle, hogy mindketten biztonságosan tartják, elindultak a nyitott kabinajtó felé. Scott-Hopkins és Roberts sietősen eltávolítottak az útjukból minden akadályt.

– Kövessenek! – mondta a kapitány. A két férfi kilépett a folyosóra, és lassan elindultak a széles lépcsősor felé. Harry alig tudta elhinni, milyen nehéz a váza. Aztán eszébe jutott a nagydarab fickó, aki leszállította. Nem csoda, hogy nem várta meg a borravalót. Valószínűleg már útban van vissza Belfastba, vagy valahol a rádió mellett üldögél, és várja a híreket a Buckingham katasztrófájáról és arról, hány utas veszett oda.

Odaértek a lépcsősor aljába. Harry hangosan számolni kezdte a lépcsőfokokat. Tizenhat után megállt, hogy kifújja magát. A kapitány és az ezredes kitárták a lengőajtót, amely a napozófedélzetre vezetett – Emma büszkeségére.

– A lehető leghátrébb kell vinnünk a taton – mondta a kapitány. – Úgy nagyobb az esélye, hogy a robbanás nem okoz kárt a hajótestben. – Harry kétkedve hallgatta. – Ne aggódjanak, már nincs túl messze – tette hozzá.

Mi ilyenkor a túl közel?, tűnődött Harry, aki azzal is boldogan beérte volna, ha egyszerűen átlökheti a korláton a vázát. De nem szólt semmit, csak továbbaraszolgatott a hajó tatja felé.

– Tudom, most mit érzel – jegyezte meg Giles, aki olvasott sógora gondolataiban.

Csigalassúsággal elhaladtak az úszómedence, a teniszpálya és a napozóágyak mellett, amelyek várták a most még alvó utasokat. Harry igyekezett nem gondolni arra, vajon mennyi idejük van még addig, amíg...

– Két perc – szólalt meg Roberts őrmester segítőkészen, az órájára pillantva.

Harry a szeme sarkából már látta a tat korlátját. Már csak pár lépésnyire volt, de tudta, hogy mint a Csomolungma megmászásánál, itt is az utolsó pár méter lesz a leglassúbb és a legnehezebb.

– Ötven másodperc – figyelmeztetett Roberts, amikor megálltak a derékmagasságig érő korlát előtt.

– Emlékszel arra, amikor az iskolában félév végén bedobtuk Fishert a folyóba? – szólalt meg Giles.

– Hogy tudnám elfelejteni?

– Akkor háromra most hajítsuk az óceánba, és szabaduljunk meg a rohadéktól egyszer s mindenkorra.

– Egy... – Hátrább lendítették a karjukat, de a nagy súly miatt csak pár centire sikerült. – Kettő... – Talán még pár centivel hátrébb tolták a vázát. – Három! – Minden maradék erejüket összeszedve áthajították a korláton a bombát. Harrynek az volt az érzése, hogy a váza a fedélzeten fog landolni, vagy legjobb esetben a korlátot találja el, de szerencsére jó pár centivel messzebb repült, és halk csobbanással a vízbe esett. Giles diadalmasan magasba lendítette a karját, és felkiáltott:

– Halleluja!

Pár másodperc múlva a bomba felrobbant, és az óriási lökéshullám a fedélzetre taszította őket.

2. fejezet

Abban a pillanatban, ahogy meglátta Martinezt kilépni Eaton Square-i háza ajtaján, Kevin Rafferty felkattintotta a taxi tetején világító „Szabad” jelzést. Az utasítás, amelyet kapott, nem is lehetett volna világosabb: ha a delikvens megpróbál meglógni, akkor feltételezhetően nem áll szándékában kifizetni a Buckingham felrobbantásáért járó második részletet, és ennek megfelelő büntetés jár neki.

Az eredeti parancsot az IRA belfasti területi parancsnoka is jóváhagyta. Egyetlen módosításba egyezett bele, abba, hogy Kevin kiválaszthatja, Don Pedro Martinez két fia közül melyiket tegyék el láb alól. Mivel azonban Diego és Luis már elmenekültek Argentínába, és nyilvánvalóan nem állt szándékukban visszatérni Angliába, Don Pedro volt az egyetlen szóba jöhető jelölt, akivel Rafferty eljátszhatja a saját orosz rulettjét.

– A Heathrow-ra – utasította Martinez a sofőrt, miután beült a taxiba. Rafferty kikanyarodott az Eaton Square-ről, és elindult a Sloane Streeten a Battersea híd irányába, ügyet sem vetve a hátsó ülésről jövő heves tiltakozásra. Hajnali négykor, a még mindig szemerkélő esőben épp csak egy tucat másik autóval találkoztak, míg átkeltek a hídon. Pár perccel később a taxi megállt egy elhagyatott lambethi raktárépület előtt. Miután Rafferty megbizonyosodott róla, hogy nem jár arra senki, kiugrott a kocsiból, gyorsan kinyitotta az épület kapuján lógó rozsdás lakatot, és behajtott. Megfordult a kocsival, hogy minél gyorsabban kereket tudjon oldani, miután elvégezte a munkáját.

Elreteszelte belülről a kaput, és meghúzta a kapcsolóját annak a poros, csupasz villanykörtének, amely a tető közepén húzódó gerendáról lógott. A belső zsebéből elővett egy pisztolyt, aztán visszament a taxihoz. Habár feleannyi idős volt, mint Martinez, és kétszer olyan jó erőnlétnek örvendett, mint az argentin valaha is, akkor sem vállalhatott semmiféle kockázatot. Ha valakit a halál fenyeget, felszökik a vérében az adrenalin szintje, és emberfeletti erőre tehet szert. Rafferty gyanította, hogy Martinez nem most néz szembe először a halál eshetőségével. De ez alkalommal nem csak eshetőség lesz.

Kinyitotta a taxi hátsó ajtaját, és a pisztollyal intett Martineznek, hogy szálljon ki.

– Itt van a pénz, amit maguknak vittem volna – mondta a férfi azonnal, és felemelte a táskáját.

– És ugyebár a Heathrow-n akart elérni engem? – Rafferty tudta, hogy ha tényleg itt van a teljes összeg, akkor kénytelen lesz megkímélni Martinez életét. – Kétszázötvenezer font?

– Nem, de több mint huszonháromezer. Tudja, csak előleg. A többi a házamban van, úgyhogy ha most visszamennénk...

Rafferty tudta, hogy az Eaton Square-i házat Martinez minden más tulajdonával együtt lefoglalta a bank. Don Pedro nyilván abban reménykedett, hogy eljut a reptérre, mielőtt az IRA rájön, hogy esze ágában sincs betartani az egyezséget.

Rafferty megragadta a táskát, és bedobta a hátsó ülésre. Úgy döntött, kissé hosszabbra nyújtja Martinez halálát, mint eredetileg tervezte. Végül is úgysincs más dolga a következő egy órában.

Egy szék felé intett a pisztollyal, amely közvetlenül a villanykörte alatt állt. Rászáradt vérfoltok éktelenkedtek rajta, a korábbi kivégzések nyomai. A székre lökte az áldozatát, és mielőtt Don Pedrónak lehetősége lett volna reagálni, hátrakötözte a kezét. Jó párszor végrehajtotta már ugyanezt. Végül Martinez bokáját is összekötözte, aztán hátrébb lépett, hogy megcsodálja a művét.

Raffertynek már csak azt kellett eldöntenie, hogy mennyi ideig hagyja még élni. Csupán arra kellett figyelnie, hogy idejében kiérjen a Heathrow-ra, a kora reggeli belfasti járat indulásáig. Az órájára pillantott. Mindig élvezettel figyelte az áldozatok arcát ilyenkor, amikor azt hiszik, talán van még remény.

Visszament a taxihoz, elhúzta a cipzárt Martinez táskáján, és megszámolta a ropogós ötfontosokból álló bankjegykötegeket. Legalább erről igazat mondott, még ha több mint kétszázhuszonhatezer font hiányzik is a kialkudott összegből. Behúzta a cipzárt, és bezárta a táskát a csomagtartóba. Végül is Martineznek már úgysem lesz rá szüksége.

A parancsnok utasítása világos volt: miután elvégezte a munkáját, a holttestet hagyja a raktárban, és majd egy másik emberük megszabadul tőle. Raffertynek nincs más dolga, mint telefonon továbbítani egy üzenetet: A csomag készen áll az elszállításra. Ezután kimegy a repülőtérre, és a taxit meg a pénzt a parkolóház legfelső szintjén hagyja. Egy másik ember feladata lesz, hogy elmenjen érte, majd kiossza a pénzt.

Rafferty visszament Don Pedróhoz, aki egyetlen pillanatra sem vette le róla a szemét. Ha az írnek lett volna választása, gyomron lövi, aztán vár pár percig, amíg abba nem hagyja az üvöltést, aztán egy második golyót küld az ágyékába, amit valószínűleg még hangosabb üvöltés követne, végül a szájába nyomja a pisztoly csövét. Hosszú másodpercekig mereven az áldozat szemébe néz, aztán minden figyelmeztetés nélkül meghúzza a ravaszt. De ez azt jelentené, hogy összesen három lövés dörrenne el. Egyet talán még nem hallanak meg a környéken, de három lövés már szinte biztosan felkeltené az emberek figyelmét az éjszaka kellős közepén. Úgy döntött, inkább engedelmeskedik a parancsnokának. Egy lövés, és semmi üvöltés.

Rafferty rámosolygott Don Pedróra, aki reménykedve nézett fel rá, amíg meg nem látta a szája felé közeledő pisztolyt.

– Nyissa ki a száját! – parancsolt rá Rafferty, mint egy barátságos fogorvos az ijedt gyerekre. Egyvalami közös volt mindent áldozatában: vacogtak a fogaik.

Martinez ellenállt, és az egyenlőtlen küzdelemben kitört az egyik első foga. Izzadság folyt végig arcának húsos redőin. Néhány másodperc múlva Rafferty meghúzta a ravaszt – de nem hallatszott más, csak a kakas halk kattanása.

Voltak, akik ilyenkor elájultak, mások csak döbbenten bámultak, és volt, aki görcsösen öklendezni kezdett, amikor rájött, hogy még mindig életben van. Rafferty utálta azokat, akik elájultak. Ez azt jelentette, hogy meg kellett várnia, amíg magukhoz térnek, majd kezdhette elölről az egészet. De Martinez szerencsére nem ájult el.

Amikor Rafferty kihúzta az áldozatok szájából a pisztoly csövét, gyakran mosolyogtak, mert azt hitték, a legrosszabbon túl vannak. De amikor újból megpörgette a pisztoly dobját, Don Pedro már tudta, hogy meg fog halni. Csak a „mikor” volt bizonytalan. A „hol” és a „hogyan” már eldőlt.

Raffertynek mindig csalódást okozott, ha már az első lövés halálos volt. A rekordja kilenc próbálkozás volt, de általában a negyedik vagy ötödik lövésnél volt találat. Nem mintha szemernyit is érdekelte volna a statisztika. Megint Martinez szájába nyomta a pisztoly csövét, és hátrébb húzódott egy lépést. Nem akarta összevérezni a ruháját. Don Pedro volt olyan ostoba, hogy megint ellenkezett, és a dulakodás közben kitört egy újabb foga. Ez aranyból volt. Rafferty zsebre vágta, aztán másodszor is meghúzta a ravaszt, de megint csak egy kattanás hallatszott. Kihúzta a fegyvert Martinez szájából, abban reménykedve, hogy megint kiveri egy vagy legalább fél fogát.

– Három az igazság – mondta Rafferty, megint Martinez szájába dugta a fegyvert, és meghúzta a ravaszt. Kezdett türelmetlen lenni, remélte, a negyedik próbálkozásra végezhet a feladatával. Egy kicsit lelkesebben pörgette meg a dobot, de amikor felnézett, észrevette, hogy Martinez elájult. Micsoda csalódás. Azt szerette, ha az áldozatai nagyon is éberek, amikor a golyó az agyukba hatol. Bár ilyenkor már csak egy másodpercig élnek, szerette ezt a látványt. Megragadta Martinez haját, szétfeszítette a száját, és belenyomta a fegyver csövét. Épp negyedszer is meg akarta húzni a ravaszt, amikor váratlanul megcsörrent a helyiség sarkában egy telefon. A makacs fémes csöngés visszhangzott a hideg éjszakában, és meglepetésként érte Raffertyt. Sohasem fordult még elő, hogy megszólalt volna ez a telefon. Régebben csak arra használta, hogy felhívjon egy bizonyos számot, és átadja az üzenetet az elszállítandó csomagról.

Kihúzta a pisztolyt Martinez szájából, odasétált a telefonhoz, és felemelte a kagylót. Nem szólt bele, csak hallgatott.

– Az akciót lefújtuk – szólalt meg egy kulturált hang. – Nem kell átvenned a második részletet.

A vonal egy kattanással elnémult.

Rafferty letette a kagylót. Talán pörget még egyet a revolveren, és ha sikerrel jár, majd azt mondja a feljebbvalóinak, hogy Martinez már halott volt, amikor a telefonhívást kapta. Életében egyszer hazudott csak a parancsnokának, és erre a bal kezének egy hiányzó ujja emlékeztette. Mindenkinek azt mesélte, hogy egy brit rendőr vágta le egy kihallgatás során, de ezt nem nagyon hitték el egyik oldalon sem.

Vonakodva visszadugta a zsebébe a fegyverét, és visszaballagott Martinezhez, aki a fejét előrelógatva ült a széken. Raffery lehajolt, és kioldozta a csuklóját meg a bokáját tartó kötelet. Martinez a padlóra zuhant. Az ír a hajánál fogva felrángatta, aztán a vállára dobta, mint egy zsák krumplit, odacipelte a taxihoz, és belökte a hátsó ülésre. Egy pillanatig reménykedett, hátha Martinez ellenkezni fog, és akkor talán... de nem volt ilyen szerencséje.

Kihajtott a raktárépületből, bezárta a kaput, és elindult a Heathrow felé, sok más taxissal együtt, akik ezen a reggelen a reptérre tartottak.

Pár kilométerre voltak még a repülőtértől, amikor Martinez magához tért, és még mindig ezen a világon találta magát a másvilág helyett. A sofőr figyelte a visszapillantó tükörből, ahogy az utasa éledezni kezd. Martinez pislogott párat, aztán kibámult az ablakon az elsuhanó kertvárosi házak sorára. Ahogy kezdte felfogni, mi történt, előrehajolt, és lehányta az ülés hátulját. Rafferty kollégája nem fog örülni.

Don Pedrónak végül sikerült felegyenesednie. Megkapaszkodott az ülés szélébe mindkét kezével, és a kivégzőjére meredt. Vajon miért gondolta meg magát? Talán nem tett le a tervéről. Lehet, hogy csak a helyszín változott. Don Pedro lassan előbbre dőlt, abban a reményben, hogy talán lesz valami esélye menekülésre, de nagyon is tudatában volt, hogy Rafferty pár másodpercenként gyanakvóan odapislant a visszapillantó tükörbe.

Lekanyarodtak a főútról, és követték a táblákat, amelyek a parkolóház felé mutatták az irányt. Felhajtott a legfelső szintre, és megállt a legtávolabbi sarokban. Kiszállt, kinyitotta a csomagtartót, és elhúzta táskán a cipzárt. Ismét nagy örömét lelte a sorokban álló ropogós ötfontosok látványában. Szerette volna hazavinni a pénzt, hogy az ügyükre fordíthassák, de nem kockáztathatta, hogy elkapják ennyi készpénzzel, most hogy annyi extra biztonsági ember figyeli a Belfastba induló gépekre felszállókat.

Kivett a táskából egy argentin útlevelet, egy első osztályú, csak oda szóló jegyet Buenos Airesbe, valamint tíz fontot, aztán a táskába dobta a pisztolyt. Az sem lenne jó, ha ezzel elkapnák. Bezárta a csomagtartót, kinyitotta a sofőrülés ajtaját, és az ülés alá dugta a kulcsot meg a parkolójegyet a kollégája számára, aki majd reggel érte jön. Aztán kinyitotta a hátsó ajtót, és kicsit odébb lépett, hogy Martinez ki tudjon szállni, de az argentin nem mozdult. Vajon megpróbál majd elrohanni? Nyilván nem, ha drága neki az élete. Végül is nem tudhatja, hogy Raffertynél már nincs fegyver.

Az ír határozottan megragadta Martinez könyökét, kirángatta a kocsiból, és ellökdöste a legközelebbi kijárat felé. Ketten szembejöttek velük a lépcsőn, miközben lesétáltak a földszintre. Rafferty egy pillantást sem vetett rájuk.

Egyikük sem szólalt meg a hosszú séta közben, amíg el nem értek a terminálba. Amikor megérkeztek, Rafferty átadta Martineznek az útlevelét, a jegyét és két ötfontost.

– És a többi? – hördült fel Don Pedro. – A kollégáinak ugyebár nyilvánvalóan nem sikerült elsüllyeszteni a Buckinghamet.

– Tekintse magát szerencsésnek, hogy még életben van – mondta Rafferty, aztán gyorsan sarkon fordult, és eltűnt a tömegben.

Don Pedrónak átfutott az agyán, hogy visszamegy a taxihoz, és visszaszerzi a pénzét, de épp csak egy pillanatig fontolgatta ezt a lehetőséget. Aztán inkább kelletlenül elindult a British Airways dél-amerikai pultja felé, és átadta a jegyét a nőnek.

– Jó reggelt, Mr. Martinez! Remélem, jól érezte magát Angliában.

3. fejezet

– Apa, hol szerezted be ezt a monoklit? – érdeklődött Sebastian, amikor leült a családjával reggelizni a Buckingham grilléttermében.

– Az anyád behúzott egyet, amikor azt mertem mondani neki, hogy horkol.

– Nem szoktam horkolni – közölte Emma, és megvajazott még egy szelet pirítóst.

– Honnan tudod, hogy szoktál-e horkolni, amikor közben alszol? – kötözködött Harry.

– És veled mi történt, Giles bácsi? Az anyám törte el a karodat, amikor te is azt állítottad, hogy horkol? – faggatózott tovább Seb.

– Nem szoktam horkolni! – ismételte meg nyomatékosan az anyja.

– Seb – szólt közbe határozottan Samantha –, nem kellene olyan kérdést feltenned valakinek, amiről tudod, hogy úgysem fogja megválaszolni.

– Így beszél egy diplomata lánya – jegyezte meg Giles, és rámosolygott az unokaöccse barátnőjére.

– Így beszél egy politikus, aki nem akar válaszolni a kérdésemre – mondta Seb. – De én elhatároztam, hogy mindenképp kiderítem, mi...

– Jó reggelt! Itt a kapitány beszél – szólalt meg egy recsegő hang a hangosbemondón keresztül. – Jelenleg huszonkét csomós sebességgel haladunk. A hőmérséklet húsz fok, és a következő huszonnégy órában nem várható jelentősebb változás az időjárásban. Remélem, kellemes napjuk lesz, és ki tudják használni a nagyszerű lehetőségeket, amiket a Buckingham nyújt utasainak, főleg az úszómedencét  és a napozóágyakat a felső fedélzeten, amelyekkel kizárólag a mi hajónk dicsekedhet. – A kapitány hosszú szünet után folytatta: – Néhány utas érdeklődött nálam, hogy mi volt az a hangos zaj, amire az éjszaka felébredtek. Úgy tűnik, hogy hajnali három körül a brit hadiflotta éjszakai hadgyakorlatot tartott az Atlanti-óceánon, és habár jó néhány tengeri mérföldre voltak tőlünk, az éjszakai csendben sokkal közelebbinek lehetett hallani a dörrenéseket. Elnézést kérek mindenkitől, aki a lövésekre ébredt, de mivel magam is szolgáltam a háború alatt a királyi hadiflottánál, tudom, hogy az éjszakai hadgyakorlatokra szükség van. De megnyugtatok mindenkit, hogy egyetlen pillanatig sem voltunk veszélyben. Köszönöm, és élvezzék ki a nap hátralévő részét!

Sebastiannek úgy tűnt, mintha kapitány egy papírról olvasta volna fel az előre megírt szöveget, és amikor az anyjára pillantott, aki szemben ült vele, már nem is volt semmi kétsége, hogy ki fogalmazta meg a bejelentést.

– Bárcsak én is tagja lehetnék az igazgatótanácsnak – jegyezte meg.

– Miért? – kérdezte Emma.

– Mert akkor tudhatnám, hogy igazából mi történt tegnap éjszaka – felelte Sebastian egyenesen az anyjára nézve.

A tíz férfi állva maradt, amíg Emma el nem foglalta a helyét az idegen asztalfőn. A Buckingham báltermét nem igazán arra tervezték, hogy vészhelyzetben összehívott igazgatótanácsi üléseket tartsanak benne.

Amikor Emma körbejártatta tekintetét a kollégáin, egyikük arcán sem látott mosolyt. A legtöbben néztek már szembe mindenféle krízisekkel életük során, de ilyen mértékűvel egyikük sem. Még Summers admirális is komoran összeszorította az ajkát. Emma kinyitotta az előtte fekvő kék bőrmappát, amelyet Harrytől kapott ajándékba még akkor, amikor először választották meg a társaság elnökének. Most ő volt az, aki figyelmeztette a bajra, és aztán a kezébe vette az irányítást is.

– Mondanom sem kell, hogy minden, amit ma megvitatunk, szigorúan bizalmas. Nem túlzás azt állítani, hogy a Barrington Hajótársaság jövője – arról nem is beszélve, hogy a fedélzeten lévők biztonsága – függ tőle – kezdte.

Vetett egy pillantást a napirendi pontokra, amelyeket Philip Webster, a társaság titkára írt össze egy nappal azelőtt, hogy kihajóztak Avonmouthból. Ezek azonban már elavultak. Az újrafogalmazott napirenden már csak egyetlen pont szerepelt, és ma minden bizonnyal csak ezt az egy témát fogják megvitatni.

– Legelőször is jegyzőkönyvön kívül szeretnék beszámolni mindarról, ami ma hajnalban történt, azután pedig el kell döntenünk, mit lépünk. A férjem ébresztett fel valamivel három óra után... – Húsz perccel később Emma még egyszer ellenőrizte a jegyzeteit. Úgy érezte, a múltbeli eseményekről mindent elmondott, de kénytelen volt belenyugodni, hogy nem tudja megjósolni, mit hoz a jövő.

– És megúsztuk a dolgot? – érdeklődött az admirális, miután Emma megkérdezte, van-e valakinek kérdése.

– A legtöbb utas elfogadta a kapitány magyarázatát, és nem kíváncsiskodtak. – Emma lapozott egyet a dossziéban. – De azért eddig harmincnégy utas élt panasszal. Egy kivételével mindnyájan elfogadtak kompenzációként egy ingyen jegyet a Buckingham egy későbbi útjára.

– És bizonyára még sokkal többen lesznek – szólalt meg Bob Bingham szokásos yorkshire-i tárgyilagosságával, amivel kissé megzavarta az idősebb igazgatósági tagok látszólagos higgadtságát.

– Ezt miből gondolja? – kérdezte Emma.

– Miután a többi utas rájön, hogy nincs más dolguk, mint írni egy panaszos levelet, és máris kapnak egy ingyen utat, a legtöbben azonnal a kabinjukba rohannak és tollat ragadnak.

– Talán nem mindenki gondolkozik úgy, mint maga – jegyezte meg az admirális.

– Épp ezért vagyok az igazgatótanácsban – válaszolta Bob, egy tapodtat sem engedve a véleményéből.

– Azt mondta, elnök asszony, hogy egy kivételével mindenki megelégedett az ingyen úttal – szólt közbe Jim Knowles.

– Igen – bólintott Emma.– De sajnos egy amerikai utas azzal fenyegetőzik, hogy beperli a társaságot. Azt mondja, hajnalban épp kint tartózkodott a fedélzeten, és nyomát sem látta a hadiflottának, mégis fellökte egy robbanás, és eltörte a bokáját.

Hirtelen az igazgatótanács összes tagja egyszerre kezdett el beszélni. Emma megvárta, amíg elcsendesednek.

– Délben lesz egy találkozóm... – belepillantott a dossziéba – ...Mr. Hayden Rankinnel.

– Hány amerikai van még a fedélzeten? – érdeklődött Bingham.

– Úgy száz körül. Miért kérdezi, Bob?

– Reméljük, hogy nincs köztük sok olyan ügyvéd, aki direkt arra szakosodik, hogy balesetet szenvedett emberek nevében csikarjon ki kártérítéseket, különben életünk végéig a bíróságra járhatunk. – Ideges nevetgélés tört ki az asztal körül. – Nyugtasson meg, Emma, hogy Mr. Rankin nem ügyvéd.

– Rosszabb – felelte az asszony. – Politikus. Egy louisianai kongresszusi képviselő.

– Szóval egy kukac, aki boldogan vette észre, hogy egy hordó friss alma közé került – szólalt meg Dobbs, az igazgatótanács egyik ritkán megnyilvánuló tagja.

– Nem értem, mire gondol, öregem – mondta Clive Anscott az asztal túlsó oldaláról.

– Egy helyi szintű politikus, aki valószínűleg úgy gondolja, hogy végre talált valami kiugrási lehetőséget, és nevet szerezhet magának az országos politika színpadán.

– Már csak ez hiányzott – sóhajtott fel Knowles.

Az igazgatótanács tagjai egy darabig csendben ültek, míg végül Bob Bingham tárgyilagosan megszólalt:

– Ki kell nyírnunk. Csak az a kérdés, ki húzza meg a ravaszt.

– Kénytelen leszek én vállalni – jelentkezett Giles –, mivel én vagyok az egyetlen hozzá hasonló kukac. – Dobbs erre kissé zavart arcot vágott. – Majd megpróbálok véletlenül összefutni vele, még mielőtt a találkozója lenne az elnök asszonnyal, és meglátom, tehetek-e valamit. Reméljük, hogy demokrata.

– Köszönöm, Giles – mondta Emma, aki még mindig nem szokta meg, hogy a bátyja is „elnök asszony”-ként emlegeti.

– A hajó mekkora kárt szenvedett a robbanásban? – kérdezte Peter Maynard, aki eddig egy szót sem szólt.

Minden tekintet az asztal másik vége felé fordult, ahol Turnbull kapitány foglalt helyet.

– Nem akkora a kár, mint amitől eredetileg tartottam – mondta a kapitány, és felállt. – A négy fő propeller közül egy sérült meg, és ezt csak akkor tudjuk kijavítani, ha visszatértünk Avonmouthba. A hajótestet is érte kisebb kár, de az csak felületes sérülés.

– Csökkenni fog a sebességünk? – kérdezte Michael Carrick.

– Annyira nem, hogy bárki is észrevegye, hogy csak huszonkét csomóval megyünk huszonnégy helyett. A másik három propeller jó állapotban van, és mivel eredetileg is úgy terveztem, hogy negyedikén kora hajnalban érkezünk meg New Yorkba, csak a legfigyelmesebb utasoknak tűnhet fel, hogy pár órát késünk.

– Fogadni mernék, hogy Rankin képviselő úr észre fogja venni – jegyezte meg Knowles élesen. – És hogy magyarázta a legénységnek a balesetet?

– Nem mondtam nekik semmit. Nem azért fizetjük őket, hogy kérdezősködjenek.

– És mi lesz a visszaúttal Avonmouthba? – kérdezte Dobbs. – Visszaérünk időben?

– A szerelőink egyfolytában dolgozni fognak a sérült hajótesten abban a harminchat órában, amíg New Yorkban tartózkodunk, úgyhogy mire elindulunk, minden tökéletes állapotban lesz.

– Remek – bólintott az admirális.

– De lehet, hogy ez a legkisebb problémánk – mondta Anscott. – Ne feledjék, hogy az IRA egy sejtje itt van fedélzeten, és a jó ég tudja, még mit terveztek az út hátralévő részére.

– Hármukat már letartóztattuk – jelentette be a kapitány. – Szó szerint vasra vertük őket, és abban a pillanatban átadjuk a hatóságoknak mindhármat, ahogy megérkeztünk New Yorkba.

– De nem lehetséges, hogy vannak még IRA-tagok a fedélzeten? – kérdezte az admirális.

– Scott-Hopkins ezredes szerint az IRA-sejtek általában négy-öt személyből állnak. Úgyhogy valóban fennáll a lehetősége, hogy van még egy-két ember a fedélzeten, de valószínűleg meghúzzák magukat a társaik letartóztatása után. A küldetésük nyilvánvalóan kudarcba fulladt, amire nem szívesen hívják fel mindenkinek a figyelmét otthon, Belfastban. És azt is megerősíthetem, hogy az a férfi, aki a virágokat szállította a kabinba, már nincs a fedélzeten. Leszállhatott, még mielőtt kifutottunk a kikötőből. Azt gyanítom, ha vannak is mások, a visszaúton már nem fognak velünk utazni.

– Szerintem van valaki, aki veszélyesebb Rankin képviselőnél, sőt még az IRA-nál is – jegyezte meg Giles, aki gyakorlott politikusként és a bristoli kikötői körzet képviselőjeként tudta, hogyan kell az egész Ház figyelmét magára vonni a megszólalásával.

– Kire vagy mire gondolsz? – kérdezte Emma a bátyjára pillantva.

– A negyedik rendre. Ne feledjétek, hogy újságírókat is meghívtunk az útra, abban a reményben, hogy megjelenik egy-két jó cikk. Most aztán lesz egy exkluzív témájuk.

– Ez igaz, de az itt jelen lévőkön kívül senki sem tudja, hogy pontosan mi történt. Különben is, csak három újság fogadta el a meghívást: a Telegraph, a Mail és az Express.

– Ez máris hárommal több a kelleténél – jegyezte meg Knowles.

– Az Express az utazási rovat vezetőjét küldte – mondta Emma. – Ebédidőre többnyire már nem józan, úgyhogy gondoskodtam róla, hogy mindig legyen legalább két üveg whisky és gin a kabinjában. A Mail tizenkét jegyet vett az útra reklámcélokra, tehát nem valószínű, hogy érdekükben állna kompromittáló cikket közölni rólunk. Viszont Derek Hart a Telegraphtól máris szaglászik és kérdezősködik.

– Akkor kénytelen leszek odadobni neki egy még érdekesebb sztorit, hogy lefoglaljam valamivel – mondta Giles.

– Mi lehet nagyobb hír, mint hogy az IRA majdnem elsüllyesztette a Buckinghamet az első útján?

– Az, hogy munkáspárti kormányunk egész Angliát elsüllyesztheti. Be fogjuk jelenteni, hogy másfél milliárd fontos kölcsönt veszünk fel az IMF-től, hogy ezzel megállítsuk a font hanyatlását. A Telegraph szerkesztője boldogan megtölt ezzel a hírrel több oldalt.

– Még ha így is lenne – szólt közbe Knowles –, amikor ilyen sok forog kockán, elnök asszony, szerintem fel kellene készülnünk a legrosszabb eshetőségre is. Végül is, ha az az amerikai politikus úgy dönt, hogy nyilvánosságra hozza a dolgot, vagy Mr. Hart a Telegraphtól belebotlik az igazságba, vagy, ne adj’ isten, az IRA-nak van még valami terve, akkor az is lehet, hogy ez a mostani lesz egyben a Buckingham utolsó útja is.

Ismét hosszú csönd lett, végül Dobbs megszólalt:

– Nos, azt ígértük az utasainknak, hogy ezt az utazást soha nem fogják elfelejteni.

Senki sem nevetett.

– Mr. Knowlesnak igaza van – mondta Emma. – Ha ebből a háromból bármelyik megtörténik, akkor nincs az az ingyen út vagy whisky, ami megmentene minket. A részvényeink ára egyik napról a másikra mélybe zuhanna, a társaság tartalékai odavesznének, és a helyfoglalások is elmaradnának, ha a jövendő utasok úgy gondolják, hogy a leghalványabb esélye is fennáll annak, hogy egy IRA-terrorista tartózkodik majd a szomszéd kabinban. Az utasaink biztonsága mindennél fontosabb. Ezért azt javaslom, hogy a nap hátralévő részében mindenki próbáljon annyi információt összegyűjteni, amennyit csak tud, és közben nyugtassák meg az utasokat, hogy minden a legnagyobb rendben van. Én a kabinomban leszek. Ha bárki megtud valamit, tudják, hol keressenek.

– Ez nem jó ötlet – szólalt meg határozottan Giles. Emma meglepetten ránézett. – Az utasoknak látniuk kell, hogy az elnök asszony a napozófedélzeten pihen, és jól érzi magát. Ez sokkal inkább meggyőzné őket, hogy nincs miért aggódniuk.

– Jól mondja – helyeselt az admirális.

Emma bólintott. Épp fel akart állni a helyéről, hogy jelezze, a megbeszélésnek vége, amikor Philip Webster, a társaság titkára halkan azt motyogta:

– Egyéb ügyek?

– Nem hinném, hogy van más – mondta Emma, és felállt.

– Csak még valami, elnök asszony – szólalt meg Giles. A húga visszaült a helyére. – Most, hogy a kormány tagja lettem, nincs más választásom, le kell mondanom az igazgatótanácsi tagságomról, mivel amíg őfelsége kormányában szolgálok, nem lehetek tag profitérdekelt vállalatokban. Tudom, ez kissé fellengzősen hangzik, de ezt minden új miniszter vállalja. Egyébként is csak azért csatlakoztam az igazgatótanácshoz, hogy biztosak legyünk benne, Fisher őrnagy nem kaparintja meg az elnöki posztot.

– Hála istennek, már nincs köztünk – mondta az admirális. – Ha itt lenne, már az egész világ tudná, mi történt.

– Lehet, hogy azért nem jött velünk, mert előre tudta – jegyezte meg Giles.

– Ha így áll a helyzet, akkor tartani fogja a száját, hacsak nem akarja, hogy azzal vádolják, terroristákkal szövetkezett.

Emma megborzongott. Még Fisherről sem tudta elhinni, hogy ilyen mélyre süllyedhetne. Amilyennek Giles megismerte az iskolában, majd később a hadseregben, Emmát az lepte volna meg, ha a férfi Lady Virginiával karöltve őt és a Barrington Hajótársaságot támogatná. A bátyjához fordult:

– Egy kellemesebb téma: szeretném, ha jegyzőkönyvbe vennénk, mennyire hálás vagyok Gilesnak, amiért részt vett az igazgatótanács munkájában egy ilyen fontos időszakban. A lemondása után két üres hely is marad, mivel a húgom, dr. Grace Barrington szintén lemondott. Esetleg tudnának jelölteket javasolni a helyükre? – nézett körbe az asztal körül ülőkön.

– Ha szabad javaslatot tennem... – szólalt meg az admirális. Mindenki a vén tengeri medve felé fordult. – A Barrington tősgyökeres délnyugat-angliai társaság, régóta fennálló helyi kapcsolatokkal. Az elnök asszonyunk Barrington lány, úgyhogy talán itt az ideje, hogy a következő generáció is képviseltesse magát, és meghívjuk Sebastian Cliftont, hogy továbbvigye a családi hagyományokat.

– De hát még csak huszonnégy éves! – tiltakozott Emma.

– Szeretett királynőnk sem volt sokkal idősebb, amikor a trónra lépett – emlékeztette az admirális.

– Cedric Hardcastle, aki ravasz öreg róka, elég jónak tartotta Sebastiant ahhoz, hogy a személyi asszisztense legyen a Farthings Banknál – szólt közbe Bob Bingham, és Emmára kacsintott. – És úgy tudom, nemrégiben előléptették a bank ingatlanosztályának vezetőhelyettesévé.

– És azt is bizalmasan megsúghatom – tette hozzá Giles –, hogy amikor a kormány tagja lettem, nem haboztam Sebastian kezébe tenni a családi portfóliónk kezelését.

– Akkor nincs más dolgom, mint javasolni, hogy Sebastian Cliftont hívjuk meg a Barrington Hajótársaság igazgatótanácsába – mondta az admirális.

– Örömmel támogatom a javaslatot – csatlakozott hozzá Bingham.

– Bevallom, zavarban vagyok – mondta Emma.

– Ez sem fordult még elő soha – jegyezte meg Giles, amivel kissé enyhítette a komoly hangulatot.

– Akkor tartsunk szavazást, elnök asszony? – kérdezte Webster. Emma bólintott, és megint leült. – Tehát, Summers admirális tett egy javaslatot – folytatta a titkár –, Mr. Bingham pedig támogatta, hogy Mr. Sebastian Cliftont hívjuk meg a Barrington Hajótársaság igazgatótanácsába. – Egy pillanatig hallgatott, majd feltette a kérdést: – Ki szavaz mellette? – Minden kéz a magasba emelkedett, Emmáét és Gilesét kivéve. – Ki van ellene? – Senki sem emelte fel a kezét. Taps tört ki, ami Emmát nagy büszkeséggel töltötte el.

– Ezennel bejelentem, hogy Mr. Sebastian Clifton tagja lett a Barrington Hajótársaság igazgatótanácsának.

– Imádkozzunk, hogy létezzen még az igazgatótanács, amihez Seb csatlakozhat – súgta még oda Emma a bátyjának, miután a titkár berekesztette az igazgatósági ülést.

– Mindig is úgy gondoltam, hogy Roosevelt Lincolnhoz és Jeffersonhoz mérhető államférfi – szólította meg Giles az idegen utast.

A kigombolt gallérú inget és sportzakót viselő középkorú férfi felnézett, de nem csukta be a kezében tartott könyvet. Néhány szál szőkés haját gondosan a koponyájára fésülte, hogy rejtse a kopaszságát. A széke mellé egy sétabot volt odatámasztva.

– Elnézést, nem akartam megzavarni – mentegetőzött Giles.

– Semmi baj – felelte az amerikai jellegzetes déli kiejtéssel, de továbbra sem csukta be a könyvét. – Ami azt illeti, mindig zavarba ejt, milyen keveset tudunk az önök országának történelméről, miközben önök olyan jól tájékozottak velünk kapcsolatban.

– Ez csak azért van, mert már nem uraljuk a fél világot – mondta Giles –, viszont nagyon úgy néz ki, hogy önöké lesz ez a vezető szerep. Habár nem tudom, hogy megválasztanának-e elnöknek egy kerekes székben ülő embert a huszadik század második felében – tette hozzá a férfi könyvére pillantva.

– Nem hinném – sóhajtott fel az amerikai. – Kennedy egy tévévita miatt győzte le Nixont. Ha a rádióban zajlott volna a vita, biztos, hogy Nixon nyert volna.

– A rádióban nem látszik, ha izzad valaki.

Az amerikai felvonta a szemöldökét. – Hogyhogy ilyen jól tájékozott az amerikai politikában?

– Az angol parlament képviselője vagyok. És ön?

– A louisianai Baton Rouge kongresszusi képviselője.

– Nahát, pedig alig lehet több negyvennél! Felteszem, a jövőbeli tervei Washingtonról szólnak.

Rankin elmosolyodott, de nem felelt semmit.

– Most rajtam van a sor, hogy kérdezzek valamit. Mi a feleségem neve?

Giles tudta, hogy lebukott.

– Rosemary – felelte.

– Akkor ugye, tisztáztuk, Sir Giles, hogy ez a találkozó nem a véletlen műve? Miben állhatok a rendelkezésére?

– Beszélni szeretnék önnel a tegnap éjjel történtekről.

– Ez nem lep meg, mivel ön nyilván azon maroknyi ember közé tartozik itt a fedélzeten, akik tudják, mi történt valójában a hajnali órákban.

Giles körbenézett. Miután megbizonyosodott róla, hogy nem hallja senki, azt mondta:

– A hajót terroristatámadás érte, de szerencsére sikerült...

Az amerikai egy legyintéssel félbeszakította.

– Nem kell tudnom a részleteket. Csak annyit mondjon, miben segíthetek.

– Próbálja meggyőzni a fedélzeten lévő honfitársait, hogy a brit hadiflotta tényleg a közelben járt. Ismerek valakit, aki mindörökké hálás lenne, ha ezt sikerülne elintéznie.

– A húga?

Giles bólintott. Már nem is csodálkozott az amerikai tájékozottságán.

– Tudtam, hogy valami komoly probléma lehet, amikor láttam Mrs. Cliftont a napozófedélzeten üldögélni, mintha a világon semmi gondja nem lenne. Az volt az érzésem, hogy egy igazán magabiztos elnököt nem érdekelne a napozás.

– Ez az én bűnöm, én adtam neki ezt a tanácsot. De olyan dolgokkal kell...

– Amint már mondtam, a részletekre nem vagyok kíváncsi. Ahogyan őt – mutatott Rankin Roosevelt fényképére a könyv borítóján –, engem sem érdekelnek a holnapi szalagcímek. Engem a hosszú távú játszmák érdekelnek a politikában, úgyhogy megteszem, amit kér. De ez azt jelenti, Sir Giles, hogy tartozik nekem egy szívességgel. És biztos lehet benne, hogy egyszer be is hajtom – tette hozzá, és visszatért a Roosevelt-életrajz olvasásához.

– Már ki is kötöttünk? – kérdezte Sebastian, amikor Samanthával leültek a szülei mellé reggelizni.

– Több mint egy órája – felelte Emma. – A legtöbb utas már partra is szállt.

– Mivel ez az első látogatásod New Yorkban – mondta Sam, amikor Seb leült mellé –, és mindössze harminchat óránk van, mielőtt visszaindulunk Angliába, feltétlenül szálljunk partra.

– És miért csak harminchat órát tölt a hajó a kikötőben? – kérdezte Seb.

– Csak akkor hajt nekünk pénzt, ha úton van. Különben is, a kikötői díjak csillagászatiak.

– Emlékszik az első New York-i útjára, Mr. Clifton? – kérdezte Samantha.

– De még mennyire – felelte Harry mély átéléssel. – Letartóztattak egy gyilkosságért, amit nem én követtem el, és fél évet egy amerikai börtönben töltöttem.

– Jaj, nagyon sajnálom... – A lánynak csak most jutott eszébe a történet, amelyet Seb egyszer mesélt neki. – Tapintatlanság volt tőlem, hogy emlékeztettem ezekre a szörnyű élményekre.

– Ugyan, ne törődjön vele – legyintett Harry. – Csak vigyázzon, hogy Sebet ne tartóztassák le, mert nem szeretném, ha ebből is családi hagyomány lenne.

– Erre semmi esély – mondta Samantha. – Már elterveztem, hova megyünk: a Metropolitanbe, a Central Parkba, a Sardi’s étterembe és a Frick-gyűjteményhez.

– Jessica kedvenc múzeuma – jegyezte meg Emma.

– Bár sohasem jutott el oda – tette hozzá Seb.

– Egy nap se telik el úgy, hogy ne hiányozna – mondta Emma.

– Én pedig azt kívánom, bárcsak jobban ismerhettem volna – jelentette ki Sam.

– Meg voltam győződve róla, hogy én előbb fogok meghalni, mint a húgom... – mondta Seb. Hosszú csönd lett, aztán a fiú témát váltva megkérdezte: – És mulatóba nem megyünk?

– Ilyen frivol dolgokra nem lesz időnk – felelte Samantha. – Különben is, az apám szerzett nekünk színházjegyeket.

– És mit fogtok megnézni? – kérdezte Emma.

– A Hello, Dolly!-t.

– És az nem frivol? – érdeklődött Harry.

– Az apám ízlésének A Nibelung gyűrűje is egy kissé túl modern – magyarázta Seb, aztán megkérdezte: – Hol van Giles bácsi?

– Az elsők között szállt le a hajóról – mondta Emma, miközben a pincér töltött neki egy újabb csésze kávét. – A nagykövetünk rögtön elcipelte az ENSZ-be, hogy még a délutáni ülés előtt átnézzék a beszédét.

– Akkor nem kellene útba ejtenünk az ENSZ-székházat is? – kérdezte Sam.

– Nem hinném – felelte Seb. – Amikor a legutóbb jelen voltam a nagybátyám egyik beszédén, nem sokkal utána szívrohamot kapott, és emiatt nem ő lett a Munkáspárt vezére.

– Ezt még nem is mesélted.

– Még sok minden van, amit nem tudsz a családomról – ismerte be Seb.

– Jut eszembe – szólt közbe Harry –, még nem is volt alkalmam gratulálni ahhoz, hogy beválasztottak az igazgatótanácsba.

– Köszönöm, apa. Most, hogy elolvastam a legutóbbi ülés jegyzőkönyvét, alig várom... – Seb felnézett, és látta, hogy az anyja aggodalmas arcot vág –, ...hogy találkozhassak a többi taggal, főleg az admirálissal.

– Lehet, hogy nem lesz rá alkalmad – mondta Emma, aki még mindig azon tűnődött magában, vajon nem ez volt-e a legutolsó igazgatósági ülésük. Ha az igazság kiderül, nem lesz más választása, mint lemondani. De aztán ahogy kezdett elhalványodni a történtek emléke, lassan megnyugodott. Mióta a Buckingham kikötött New Yorkban, kissé magabiztosabb és derűlátóbb lett. Kinézett az ablakon. A leszállóhíd végén nem tolongtak újságírók villogó vakukkal, kérdéseket kiabálva. Talán jobban érdekli őket az elnökválasztás eredménye. De csak akkor könnyebbülhet meg igazán, ha a Buckingham elindult vissza Avonmouthba.

– És te mit tervezel, hogy töltöd napot, apa? – kérdezte Seb, megzavarva az anyja merengését.

– Együtt ebédelek a kiadómmal, Harold Guinzburggal. Most majd kiderül, milyennek találta a legújabb könyvemet, és mit tervez vele.

– Van rá remény, hogy kaphatok egy példányt még megjelenés előtt az anyámnak? – kérdezte Samantha.

– Hát persze – bólintott Harry.

– Kilenc dollár kilencvenkilenc cent lesz – mondta Seb, és kinyújtotta a tenyerét. Samantha belepottyantott egy főtt tojást. – És te, anya? Azt tervezed, hogy kifested a hajótestet?

– Ne adj neki ötleteket – figyelmeztette Harry, aki cseppet sem tartotta viccesnek a dolgot.

– Én leszek az utolsó, aki elhagyja a hajót, és az első, aki újra felszáll. Bár szándékomban áll meglátogatnia az unkatestvéremet, Alistairt, hogy elnézést kérjek, amiért nem tudtam ott lenni Phyllis nénikém temetésén.

– Seb akkoriban kórházban volt – emlékeztette Harry.

– Akkor hol kezdjük? – kérdezte Seb, és összehajtogatta a szalvétáját.

Sam kinézett az ablakon, hogy milyen az idő.

– Taxival elmegyünk a Central Parkba, és teszünk egy nagy sétát, aztán felkeressük a Metet.

– Akkor jobb lesz, ha indulunk – javasolta a fiú, és felállt az asztaltól. – Szép napot, tisztelt szüleim!

Emma elmosolyodott, a két fiatal pedig kéz a kézben kisétált az ebédlőből.

– Bár tudnám, együtt töltötték-e az éjszakát.

– Emma, a huszadik század második felében járunk, és lássuk be, mi igazán nem vagyunk abban a helyzetben, hogy...

– Nem erkölcsi prédikációt akartam tartani – vágott közbe az asszony. – Csak arra gondoltam, hogy elpazaroltunk egy kabint, amit ki is adhattunk volna.