Jeffrey Archer

MAJD AZ IDŐ ELDÖNTI

Jeffrey Archer

Majd az idő

eldönti

CLIFTON-KRÓNIKA

(1. kötet)

A mű eredeti címe

Only Time Will Tell

Copyright © Jeffrey Archer 2011

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 787 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (36 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ALAN QUILTER

(1927–1998)

Köszönetnyilvánítás

Köszönetet mondok az alábbiaknak felbecsülhetetlen

értékű tanácsaikért és kutatómunkájukért:

John Anstee, Simon Bainbridge, John Cleverdon,

Eleanor Dryden, George Havens, Alison Prince,

Mari Roberts, Susan Watt, David Watts és Peter Watts.

MAISIE CLIFTON

1919

ELŐHANG

Ez a történet soha nem íródott volna meg, ha nem esem teherbe. Jelzem, mindig is úgy terveztem, hogy a weston-super-mare-i vállalati kiránduláson fogom elveszteni a szüzességemet – ha nem is épp annak a férfinak akartam odaadni magam.

Arthur Clifton is a Still House Lane-en született, ahogy én, sőt ugyanoda jártunk iskolába, a Merrywood Elemibe, de mivel két évvel fiatalabb voltam nála, azt se tudta, hogy a világon vagyok. Az osztályomban az összes lány beleesett, és nem csak azért, mert ő volt az iskolai futballcsapat kapitánya.

Arthur az iskolában semmi érdeklődést nem mutatott irántam, de miután visszajött a nyugati frontról, ez hamarosan megváltozott. Még abban sem vagyok biztos, hogy rájött-e, ki vagyok, amikor azon a bizonyos szombat estén fölkért táncolni a Palais-ban. Az igazat megvallva, én sem ismertem rá azonnal, mert vékonyka „ceruzabajuszt” növesztett, és hátra volt nyalva a haja, mint Ronald Colmannek, a színésznek. Aznap este rá se nézett más lányra, és miután eltáncoltuk az utolsó keringőt, tudtam, hogy csak idő kérdése, és feleségül kér.

Arthur hazafelé megfogta a kezemet, és az ajtóban meg akart csókolni. Elfordultam. Hiszen Watts tisztelendő úr épp elégszer elmondta, hogy az esküvőm napjáig meg kell őriznem a tisztaságomat, Miss Monday, a kórusvezetőnk pedig figyelmeztetett, hogy a férfiak mind ugyanazt akarják, és ha megkapják, hamar lelohad az érdeklődésük. Sokszor elgondolkodtam rajta, vajon Miss Monday tapasztalatból beszélt-e.

A következő szombaton Arthur meghívott moziba. A Letört bimbókat néztük meg Lillian Gishsel, és én megengedtem, hogy Arthur átkarolja a vállamat, de hogy megcsókoljon, azt még mindig nem hagytam. Nem csinált belőle gondot. Az az igazság, hogy eléggé szégyellős volt.

Újabb egy hét múlva már megengedtem, hogy megcsókoljon, de amikor a blúzom alá akart nyúlni, ellöktem magamtól. Ezt csak akkor engedtem meg neki, amikor megkérte a kezemet, gyűrűt vásárolt, és Watts tisztelendő úr másodszor is kihirdette a templomban a házasságunkat.

A bátyám, Stan azt mondta, én vagyok az utolsó szűz az Avon folyó innenső oldalán, akit ismer, bár az a gyanúm, hogy a hódításai többségét csak kitalálta. Ezzel együtt úgy éreztem, itt az idő, és hát létezik-e jobb alkalom a vállalati kirándulásnál, ahol ott van a férfi is, akihez pár héten belül hozzámegyek?

Csakhogy alig szálltunk le a buszról, Arthur és Stan indult is a legközelebbi kocsmába. Én viszont már egy hónapja ezt a pillanatot tervezgettem, úgyhogy készen álltam, mint a kiscserkész.

A móló felé lépkedtem, és már igencsak elegem volt mindenből, amikor tudatosodott bennem, hogy valaki követ. Körülnéztem, és meglepetten láttam, ki az. A férfi fölzárkózott mellém, és megkérdezte, egyedül vagyok-e.

– Igen – mondtam annak biztos tudatában, hogy Arthur már a harmadik korsónál tart.

Amikor a popómra tette a kezét, föl kellett volna pofoznom, de több okból sem tettem. Először is eszembe jutott, hogy megvan annak az előnye, ha olyannal szeretkezem, akibe aligha botlok bele még egyszer. És be kell vallanom azt is, hogy hízelgő volt a férfi közeledése.

Mire Arthur és Stan minden bizonnyal legurította a nyolcadik korsó sört, már be is jelentkeztünk egy, a tengerparthoz közeli vendégházba. A jelek szerint speciális tarifájuk volt azon vendégek számára, akik nem akartak ott éjszakázni. Még föl sem értünk az első lépcsőfordulóba, a férfi máris megcsókolt, és miután becsukódott mögöttünk a szoba ajtaja, villámgyorsan kigombolta a blúzomat. Nyilvánvaló volt, hogy nem először csinálja. Sőt abban is szinte biztos vagyok, hogy nem én voltam az első lány, akivel a vállalati kiránduláson jött össze. Különben honnan tudott volna a speciális tarifáról?

Be kell vallanom, nem számítottam rá, hogy ilyen gyorsan vége lesz. Miután lemászott rólam, eltűntem a fürdőszobában, ő pedig az ágy végén ülve rágyújtott egy cigire. Másodszorra talán jobb lesz, gondoltam. De mire kijöttem, ő már el is tűnt. Be kell vallanom, csalódott voltam.

És talán nagyobb bűntudatot éreztem volna a hűtlenségem miatt, ha Arthur nem okád le a hazaúton a buszban.

Másnap elmondtam anyámnak, mi történt, de hogy ki volt az a fickó, azt nem árultam el. Hiszen anyám még sosem találkozott vele, és nem tűnt valószínűnek, hogy valaha is megismerné. Azt mondta, tartsam a számat, mert nem akarja, hogy elmaradjon az esküvő, és ha terhes is lennék, arról nem fog tudni senki – hiszen mire bárkinek feltűnhetne, már rég házasok leszünk Arthurral.

HARRY CLIFTON

1920–1933

1. fejezet

Nekem azt mondták, hogy apám a háborúban halt meg.

Ha anyámat faggattam a haláláról, ő csak annyit mondott, hogy a Királyi Gloucestershire-i Ezrednél szolgált, és harcban esett el a nyugati fronton, mindössze néhány nappal a Németországgal aláírt békeszerződés előtt. Nagyi szerint az apám bátor ember volt, és egyszer, amikor magunkra maradtunk a házban, az érdemérmeit is megmutatta. A nagypapám viszont nemigen nyilvánított véleményt semmiről – persze, mivel süket volt, mint az ágyú, talán nem is hallotta a kérdést.

Rajta kívül az egyetlen férfi, akire emlékszem, Stan bácsikám, aki a reggelinél mindig az asztalfőn ült. Miután elment otthonról, sokszor követtem a kikötőbe, ahol dolgozott. Nagy kaland volt minden egyes nap, amit a dokkok környékén töltöttem. Ott rakták le áruikat a messze földről érkezett teherhajók: rizst, cukrot, banánt, jutát hoztak, meg olyasmiket, amiről még nem is hallottam. És miután kiürült a hajófenék, a dokkmunkások telepakolták sóval, almával, ónnal, sőt szénnel (azt szerettem a legkevésbé, mert egyértelműen jelezte, mit csináltam egész nap, és anyám ilyenkor igencsak bosszús lett), hogy aztán a hajó ismét útnak induljon, ki tudja, hová. Folyton segédkezni akartam Stan bácsikámnak az aznap érkezett hajó kirakodásában, de ő csak nevetett.

– Mindent a maga idejében, fiam – mondta ilyenkor. Én már alig vártam, de egyszer csak, se szó, se beszéd, utamat állta az iskola.

Hatéves koromban ugyanis beírattak a Merrywood Elemibe, pedig én ezt merő időpocsékolásnak tartottam. Hiszen minek járnék iskolába, amikor a kikötőben úgyis megtanulok mindent, amire szükségem van? A második nap már nem is mentem volna be, ha anyám el nem vonszol a kapuig, hogy aztán délután négykor értem jöjjön.

Nem fogtam föl, hogy másféle jövőt szán nekem, és a terveiben nem szerepel az, hogy Stan bácsikámmal dolgozzak a kikötőben.

Reggelente, miután anyám elvitt az iskolába, bóklásztam egy kicsit az udvaron, amíg ő látótávolságon kívülre került, majd ellógtam a kikötőbe. Arra azért vigyáztam, hogy mire délután visszajön értem, ott álljak a kapuban. Hazafelé menet pedig elmondtam neki mindent, ami aznap történt velem az iskolában. Jó sztorikat találtam ki, de anyám hamarosan rájött, hogy amit mesélek, az tényleg nem több, mint sztori...

Egy-két fiú az iskolából szintén a kikötőben lógott, de én igyekeztem tisztes távolban maradni tőlük. Ugyanis nagyobbak voltak nálam, és jól eltángáltak, ha az útjukba akadtam. Szemmel kellett tartanom Mr. Haskinst, a műszakvezetőt is, mert ha észrevette, hogy – a kedvenc szavajárásával élve – ott „őgyelgek”, egy seggberúgás kíséretében elzavart, és meg is fenyegetett:

– Ha még eccer rajtakaplak, hogy itt őgyelegsz, kölyök, szólok az igazgatónak!

Haskins olykor valóban úgy döntött, hogy eggyel többször látott a kelleténél, és tényleg szólt az igazgatónak, aki ilyenkor bőrszíjjal jól elvert, majd visszaküldött az osztályba. Mr. Holcombe, az osztályfőnököm, soha nem szólt senkinek, ha hiányoztam az órákról, de hát ő elég gyengekezű ember volt. Anyám viszont, ha kiderült, hogy kerülöm az iskolát, sosem rejtette véka alá a haragját, és megvonta tőlem a heti fél penny zsebpénzemet. De hiába vágtak pofán időről időre a nagyobb fiúk, hiába vert szíjjal rendszeresen az igazgató, és hiába maradtam zsebpénz nélkül, a dokkok hívó szavának így sem tudtam ellenállni.

A kikötőben „őgyelegve” egyetlen igazi barátra tettem szert: ő volt az öreg Jack Tar. Mr. Tar egy kiselejtezett vasúti kocsiban lakott a hajójavító telep végében. Stan bácsi azt mondta, ne menjek a közelébe, mert egy hülye, mocskos vén csavargó. Nekem nem tűnt annyira mocskosnak, legalábbis Stan bácsinál biztosan tisztább volt, és hamarosan arra is rájöttem, hogy egyáltalán nem hülye.

Miután megebédeltem Stan bácsival – kaptam egy harapást a szendvicséből meg egy kortyot a söréből, és lerághattam az almacsutkáját is –, még időben visszaértem a focira. Ez volt az egyetlen iskolai tevékenység, amelynek értelmét láttam. Úgy terveztem, ha elvégzem az iskolát, a Bristol City csapatkapitánya leszek, vagy építek egy hajót, amely bejárja az egész világot. Ha Mr. Holcombe tartotta a száját, és a munkavezető sem árult be az igazgatónak, napokig nem kaptak rajta a lógáson – és ha kerültem a szénszállító hajókat, délután négykor pedig ott álltam az iskola kapujában, anyám se fogott gyanút.

Stan bácsikám minden második szombaton elvitt a Bristol City meccsére, az Ashton Gate stadionba. Vasárnap délelőttönként pedig anyám elcipelt a Krisztus születése templomba, ez alól nem volt kibúvó. De miután Watts tisztelendő úr a végén áldást osztott, futva tettem meg az utat a sportpályáig, hogy focizhassak egyet a cimboráimmal, és az ebédről se késsek el.

Hétéves koromra világosan kiderült mindenki számára, aki konyított valamicskét a futballhoz: nemhogy a Bristol City kapitánya nem leszek, még az iskolai csapatba se fogok bekerülni soha. De ugyanekkor fedeztem föl azt is, hogy az Úr azért fölruházott némi tehetséggel, bár ez nem a lábaimban rejlik.

Eleinte észre se vettem, hogy vasárnaponként, a templomban mindenki abbahagyja az éneklést a közelemben, ha kinyitom a számat. Nem is törődtem volna vele, ha anyám nem indítványozza, hogy álljak be a kórusba. Megvető, gúnyos kacagásban törtem ki, hiszen mindenki tudta, hogy az éneklés csak lányoknak és nyápicoknak való. Kapásból elvetettem volna az ötletet, ha Watts tiszteletes nem közli, hogy a kóristáknak temetésenként egy pennyt, esküvőnként pedig két pennyt fizetnek. Ez volt a vesztegetéssel kapcsolatos legelső élményem. De miután vonakodva elmentem a meghallgatásra, az ördög még mindig úgy látta jónak, hogy akadályt gördítsen az utamba Miss Eleanor E. Monday személyében.

Miss Monday-jel soha nem hozott volna össze a sors, ha nem ő a karvezető a Krisztus születése templomban. Alig százhatvan centire nőtt, és úgy nézett ki, mint akit elfúj az első szél, mégsem próbált szórakozni vele senki. Szerintem Miss Monday-től maga az ördög is rettegett volna, mert hogy Watts tisztelendő úr rettegett tőle, az biztos.

Ráálltam tehát, hogy elmegyek a meghallgatásra, de csak az után, hogy anyám előre odaadta egyhavi zsebpénzemet. A következő vasárnap beálltam a sorba a többi fiú közé, és vártam, hogy szólítsanak.

– A kóruspróbákon mindig pontosan jelensz meg – közölte szúrós tekintetét rám szegezve Miss Monday. Dacosan farkasszemet néztem vele. – Akkor beszélsz, ha kérdeznek. – Valahogy sikerült csöndben maradnom. – És az istentisztelet alatt végig figyelsz.

Kelletlenül bólintottam. És akkor Miss Monday, az Isten áldja meg, fölkínált nekem egy kibúvót.

– De a legfontosabb az – jelentette ki csípőre tett kézzel –, hogy tizenkét héten belül írás-olvasás vizsgát kell tenned, hogy lássam, meg tudsz-e birkózni egy új énekkel vagy egy ismeretlen zsoltárral.

Örömmel töltött el, hogy már az első akadályon elbuktam. De rá kellett jönnöm, hogy Miss Eleanor E. Monday nem adja fel egykönnyen.

– Mit választottál ki, hogy elénekeld, gyermekem? – kérdezte, amikor rám került a sor.

– Nem választottam én semmit – feleltem.

Miss Monday kinyitott egy zsoltároskönyvet, a kezembe nyomta, és leült a zongorához. Elmosolyodtam a gondolatra, hogy talán még odaérek a vasárnap délelőtti focimeccsünk második félidejére. Miss Monday játszani kezdett egy ismerős dallamot, és én, miután megláttam az első padban a szúrósan néző anyámat, jobbnak láttam végigcsinálni a dolgot, hadd örüljön.

– Minden, mi tiszta és szép, légyen kicsi vagy nagy. Csodás bölcsességével... – Miss Monday szája már jóval az előtt mosolyra húzódott, hogy a negyedik sorhoz értem volna: – ...az Úr alkotta azt.{1}

– Mi a neved, gyermekem? – kérdezte.

– Harry Clifton, kisasszony.

– Harry Clifton, hétfőn, szerdán és pénteken pontban hatkor jelentkezel kóruspróbára. – Azzal a mögöttem álló fiúhoz fordult: – Következő!

Megígértem anyámnak, hogy nem fogok elkésni az első kóruspróbámról, bár tudtam, hogy egyben az utolsó is lesz, hiszen Miss Monday hamar rájön majd, hogy nem tudok írni-olvasni. És valóban az utolsó lett volna, ha nem derül ki napnál világosabban mindenki számára, aki hallotta, hogy az énekhangom egészen más klasszist képvisel, mint a többi kóristafiúé.

Az az igazság, hogy amint kinyitottam a számat, rögtön elhallgatott mindenki, és a rajongó, sőt áhítatos pillantások, amelyeket oly kétségbeesetten próbáltam kivívni a futballpályán, most, a templomban valósággá váltak. Miss Monday úgy tett, mintha ebből semmit sem venne észre.

Miután elbocsátott minket, nem mentem haza, hanem rohantam egészen a kikötőig, hogy megkérdezzem Mr. Tart, mit tehetnék írás-olvasás ügyben. Figyelmesen meghallgattam az öreg tanácsát, majd másnap elfoglaltam a helyemet Mr. Holcombe osztályában. A tanító bácsi nem tudta leplezni, mennyire meglepi, hogy ott lát az első padban, azon pedig, hogy életemben először odafigyeltem az órán, még jobban elcsodálkozott.

Mr. Holcombe először is megtanította nekem az ábécét, amelynek pár napon belül az összes betűjét le tudtam írni, ha nem is mindig a helyes sorrendben. Anyám délutánonként szívesen segített volna nekem, de a család többi tagjához hasonlóan ő sem tanult meg írni-olvasni.

Stan bácsi is épp csak az aláírását tudta odakaparni, és bár képes volt megkülönböztetni a Wills’s Star cigarettát a Wild Woodbine-tól, abban szinte biztos voltam, hogy a címkét nem tudja elolvasni. Segítséget tehát tőle sem várhattam, de a zúgolódása ellenére minden kezem ügyébe eső papírfecnire leírtam az ábécét. Stan bácsinak látszólag fel sem tűnt, hogy a klozetpapírnak összetépett újságot mindig kézzel írott betűk borítják.

Miután az ábécét elsajátítottam, Mr. Holcombe megismertetett néhány egyszerű szóval: „kéz”, „láb”, „anya”, „apa”. Ekkor kérdeztem őt először az apámról, hátha mond valamit róla – hiszen ő mindent tudott. De Mr. Holcombe a jelek szerint értetlenül állt az előtt, hogy ilyen kevés információm van a saját apámról. Aztán egy hét múlva fölírta nekem a táblára az első igazi négybetűs szót: azt, hogy „toll”. Utána pedig már egy ötbetűset: „táska”, majd egy hatbetűset: „iskola”. A hónap végén pedig leírtam az első mondatomat: „És a cudar időben a lompos farkú, ügyes, barnásvörös róka zsupsz, ízibe átlép a gacsos lábú, renyhe, jó kutyán,” amelyben Mr. Holcombe szerint benne volt az ábécé összes betűje. Ellenőriztem, és kiderült, hogy igazat beszélt – legalábbis majdnem.

A negyedév végére helyesen le tudtam írni a „kórusmű”, a „zsoltár”, sőt még a „himnusz” szót is, igaz, Mr. Holcombe folyton figyelmeztetett, hogy beszédben még mindig pongyolán fogalmazok. De aztán jött a szünidő, és én kezdtem izgulni, hogy Mr. Holcombe segítsége nélkül soha az életben nem megyek át Miss Monday szigorú vizsgáján. És talán így is lett volna, ha nem veszi át a tanító úr helyét Mr. Tar.

Azon a péntek estén fél órával korábban értem oda a próbára, mert tudtam, hogy le kell tennem a második vizsgát, ha kórustag akarok maradni. Csöndben kuksoltam a kórusülésen, és reménykedtem, hogy Miss Monday előbb valaki mást szúr ki.

Az első vizsgán már átmentem, méghozzá, ahogy Miss Monday fogalmazott, „zeneszóval”. Akkor el kellett mondanunk a miatyánkot. Nekem ez nem okozott gondot, hiszen anyám, mióta az eszemet tudtam, minden este odatérdelt az ágyam mellé, és elismételte az ismerős szavakat, mielőtt betakart volna. Miss Monday következő vizsgája viszont sokkal szigorúbbnak ígérkezett.

Addigra, mivel már két hónapja jártunk a kórusba, elvárta tőlünk, hogy hangosan fölolvassunk egy zsoltárt a többiek előtt. Én a 121. zsoltárt választottam, amelyet szintén fejből tudtam, annyiszor elénekeltem már. Tekintetem a hegyekre emelem: Honnan jön segítségem? Csak remélni tudtam, hogy engem tényleg az Úr segít. A megfelelő oldalt megtaláltam a zsoltároskönyvben, hiszen immár el tudtam számolni százig, de féltem, hogy Miss Monday-nek feltűnik, hogy képtelen vagyok sorról sorra követni a strófákat. De ha észre is vette, jól titkolta, hiszen újabb egy hónapig a kórus tagja maradhattam. Két másik mákvirág viszont – Miss Monday ezt a szót használta, de én nem tudtam, mit jelent, amíg másnap meg nem kérdeztem Mr. Holcombe-tól – száműzetett a gyülekezet padsoraiba.

Amikor eljött a harmadik, legvégső vizsga ideje, én készen álltam. Miss Monday arra kérte a kórus megmaradt tagjait, hogy írjuk le helyes sorrendben a tízparancsolatot úgy, hogy nem nézünk bele a Kivonulás könyvébe.

A karvezetőnő szemet hunyt afölött, hogy a lopást a gyilkosság elé helyeztem, továbbá nem tudtam helyesen leírni a „házasságtörés” szót, arról pedig végképp fogalmam sem volt, hogy mit jelent. Csak akkor döbbentem rá, hogy milyen kivételesen szép lehet az én hangom, amikor két másik mákvirág ennél kisebb hibáért is azonnali hatállyal repült a kórusból.

Advent első vasárnapján Miss Monday bejelentette, hogy kiválasztott három új fiúszopránt, avagy „kisangyalt”, ahogy Watts tisztelendő úr szokott nevezni minket, és ők tagjai lehetnek a kórusnak, a többiek viszont elutasíttattak olyan megbocsáthatatlan bűnök miatt, mint a prédikáció alatti fecserészés, cukorkaszopogatás, illetve két fiú esetében játék a Nunc Dimittis alatt.

A következő vasárnap hosszú, kék, fodros gallérú talárt öltöttem magamra, és egyedül az én nyakamban lehetett bronz Szűzanya-medál, hogy mindenki lássa: engem választottak ki szopránszólistának. Büszkén viseltem volna a medált egész úton hazafelé, sőt még másnap az iskolában is, hadd lássák a fiúk, de Miss Monday az istentisztelet végén mindig visszakérte.

Vasárnaponként utazást tettem egy másik világban, de féltem, hogy ez a mámoros állapot nem fog örökké tartani.

2. fejezet

Stan bácsinak, amikor reggel fölkelt, valahogy mindig sikerült fölvernie az egész házat. De senki sem emelt panaszt, hiszen ő volt a családban a kenyérkereső, meg aztán olcsóbb és megbízhatóbb ébresztőnek bizonyult, mint egy vekkeróra.

Harry először a hálószobaajtó csapódását hallotta. Ezt a lépcsőforduló nyikorgó fapadlóján, majd a lépcsőn döngő léptek zaja követte, aztán a nagybátyja kiért a házból, és újabb ajtócsapódás jelezte, hogy bevette magát a klozetre. Ha valaki ekkor még aludt volna, a vízzubogás, majd az újabb két ajtócsapódás emlékeztette, hogy a szobájába visszatérő Stan reggelijének az asztalon kell lennie, mire kimegy a konyhába. Mosdani és borotválkozni csak szombat esténként szokott, mielőtt elment volna a Palais-ba vagy az Odeonba, fürdeni pedig negyedévenként, a bérfizetési napokon. Stan bácsit tehát igazán nem érhette az a vád, hogy szappanra szórja el a kemény munkával megkeresett pénzt.

Másodikként Harry anyja, Maisie kelt föl. Ő az első ajtócsapódás után ugrott ki az ágyból, és mire Stan kijött a klozetről, a tűzhelyen ott gőzölgött egy tál zabkása. Hamarosan csatlakozott a lányához a konyhában Nagyi is, még mielőtt Stan elfoglalta a helyét az asztalfőn. Harrynek az első ajtócsapódás után öt perccel kellett ott lennie, ha reggelit remélt. Utolsóként Nagypapa érkezett meg a konyhába, mert ő olyan süket volt, hogy sokszor sikerült átaludnia Stan kora reggeli rituáléját. A Clifton-házban soha nem tértek el ettől a napirendtől: hiszen ahol egyetlen kinti vécé, egyetlen mosdó és egyetlen törülköző van, ott alapvető szükséglet a rend.

Mire Harry arcába paskolta a csapból csörgedező hideg vizet, az édesanyja már tálalta a reggelit: két vastag szelet disznózsíros kenyeret Stannek, és négy vékony szeletet a család többi tagjának. Ha az ajtó elé hétfőnként lerakott zsákban volt még szén, meg is pirította. És miután Stan végzett a zabkásájával is, Harry kinyalhatta a tálkáját.

A tűzhelyen mindig főtt a tea a hatalmas, barna kannában, hogy aztán Nagymama kitöltse a különféle bögrékbe az ezüstözött, Viktória kori teaszűrőn keresztül, amelyet az édesanyjától örökölt. Míg a család többi tagja élvezettel szürcsölgette az édesítetlen teát – mert cukor csak ünnepnapokon járt hozzá –, Stan fölbontotta az első üveg sörét, amelyet rendszerint egy hajtásra be is nyakalt. Ezután fölállt az asztaltól, és hangos böffentés kíséretében magához vette az ebédjét tartalmazó dobozt, amelyet Nagyi pakolt be, amíg ő reggelizett. Volt benne két Marmite élesztőkrémes szendvics, egy kolbászka, egy alma, még két üveg sör, meg egy ötös csomag koporsószög. Miután Stan elindult a kikötőbe, mindenki egyszerre kezdett el beszélni.

Nagyi arra volt kíváncsi, kik tértek be előző nap a teázóba, ahol a lánya pincérkedik. Tudni akarta, ki mit evett, hol ült, részletesen elmeséltette, milyen ételek főttek a takaréktűzhelyen abban az elektromos körtékkel (amelyek után nem marad gyertyaviasz!) megvilágított teremben – nem is beszélve a vendégekről, akik olykor otthagytak egy-egy hárompennys érmét borravalónak, amit Maisie-nek el kellett osztania a szakáccsal.

Maisie-t inkább az foglalkoztatta, hogy mit csinált előző nap Harry az iskolában. Erről napi beszámolót követelt, amely Nagyit a jelek szerint nemigen érdekelte, talán azért, mert ő soha nem járt iskolába. Persze, ha belegondolunk, teázóban sem járt soha...

Nagypapa csak ritkán fűzött kommentárt a dolgokhoz, mivel azok után, hogy négy éven át reggel-délben-este a tábori ágyút töltötte-ürítette, megsüketült. Így kénytelen volt beérni azzal, hogy lesi a többiek szájmozgását, és időről időre bólogat hozzá. Emiatt a kívülállóknak az lehetett a benyomása, hogy Nagypapa együgyű, de a családtagok a saját kárukon tapasztalták meg, hogy nem az.

A család reggeli napirendje csak a hétvégeken módosult. Szombatonként Harry is kivonult a nagybátyja után a konyhából, és mindig egy lépéssel mögötte haladva vele tartott a kikötőbe. Vasárnap pedig az édesanyja vitte el a Krisztus születése templomba, hogy a harmadik padban ülve sütkérezzen a kórus szopránszólistájának dicsőségében.

De aznap szombat volt. A kikötőbe menet, a húszperces gyaloglás során Harry csak akkor nyitotta ki a száját, ha a nagybátyja mondott valamit. És ha ez megtörtént, kivétel nélkül az előző szombati beszélgetésük zajlott le újra.

– Na, mikor hagyod már ott az oskolát, és állsz be valami rendes munkára, kölyök? – lőtte ki Stan bácsi minden alkalommal az első töltényét.

– Tizennégy éves koromig nem lehet – emlékeztette Harry. – Ez a törvény.

– Elég hülye törvény, ha engem kérdezel. Én már tizenkét éves koromba’ leléptem az oskolából, és a kikötőbe’ dógoztam – közölte Stan bácsi, mintha Harry még sosem hallotta volna ezt a mélyenszántó észrevételt. A fiú nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon, hiszen úgyis tudta, mi lesz a bácsikája következő mondata: – És az még semmi, mer’ tizenhét éves koromba’ meg beálltam Kitchener seregébe.

– Mesélj a háborúról, Stan bácsi! – kérte Harry, mert tudta, hogy ez a téma több száz méteren át kitart.

– Ugyanaznap álltunk be az apáddal a Királyi Gloucestershire-i Ezredbe. – Stan megérintette a vászonsapkáját, mintha tisztelegne a régi emléknek. – Volt a Taunton laktanyába’ tizenkét hét alapkiképzés, aztán elvitt minket a hajó Wipersbe,{2} hogy harcoljunk a fritzek ellen. Ott aztán jobbára csak kuporogtunk a patkányoktól hemzsegő lövészárokba’, és vártuk, mikor szól valamelyik felvágós tisztecske, hogy kürtszóra szuronyt szegezz, tüzet nyiss, ki az árokból, és indulás az ellenséges arcvonal felé. – Itt mindig hosszú szünet következett, majd Stan hozzátette: – Én a szerencsések közé tartoztam. Épségben, vízre bocsátható állapotban kerültem haza a jó öreg Albionba. – Harry az ez után következő mondatot is szóról szóra el tudta volna mondani, de inkább csöndben maradt. – Te nem is tudod, milyen szerencséd van, fiam. Én elvesztettem két fivéremet, a te Ray bácsikádat és Bert bácsikádat, az apád meg nemcsak egy fivérét, hanem az apját is, a te másik nagypapádat, akivel sose találkoztál. Pedig derék ember volt, nem láttam még egy dokkmunkást se, aki olyan gyorsan gurította volna le a korsó sört, mint ő.

Stan, ha odanéz, láthatta volna, hogy a kisfiú némán formálja a szájával a szavait, de Harry nagy meglepetésére a bácsikája aznap hozzáfűzött még egy mondatot, olyat, amit még soha nem ejtett ki a száján:

– És az apád ma is élne, ha a főnökség hallgatott volna rám.

Harry egy csapásra hegyezni kezdte a fülét. Az apja halála mindig is halkra fogott, suttogó beszélgetések témája volt – és Stan bácsi most is rögtön begubózott, mintha rádöbbent volna, hogy túl sokat mondott. Talán a jövő héten, gondolta Harry, miközben fölzárkózott a nagybátyja mellé, és tartotta vele a lépést, mintha két katona masírozna az alakulótéren.

– Kivel is játszik ma délután a City? – kérdezte a szokásos forgatókönyvhöz visszatérve Stan bácsi.

– A Charlton Athletickel – felelte Harry.

– Az egy kutyaütő banda.

– Az előző szezonban elkalapáltak minket – emlékeztette a bácsikáját Harry.

– Mocskos malacuk volt, ha engem kérdezel. – Stan bácsi attól kezdve nem szólt többet. A kikötő bejáratához érve blokkolt, és már indult is a gátra, ahol a dokkmunkás brigádja dolgozott. Egyikük sem engedhette meg magának, hogy akár egy percet is késsen, hiszen soha nem volt még ilyen nagy a munkanélküliség, és sok fiatal férfi várakozott a kapu előtt, hogy átvegye a helyüket.

Harry nem követte a bácsikáját, mert tudta, hogy ha Mr. Haskins elkapja a raktárak környékén, kap egy nyaklevest, majd egy farba rúgást a nagybátyjától, amiért fölbosszantotta a főnököt. Inkább az ellenkező irányba indult el.

Szombat reggeli körútja első állomása az öreg Jack Tar otthona, a kikötő túlsó végében álló vasúti kocsi volt. Stan bácsinak soha nem számolt be a rendszeres látogatásairól, mert a nagybátyja a lelkére kötötte, hogy az öregembert mindenképpen kerülje.

– Valószínűleg évek óta nem fürdött – mondta az az ember, aki negyedévente mosdott meg, és akkor is csak azért, mert Harry anyja panaszkodott, hogy milyen büdös.

De Harryt már jóval az előtt rossz útra vitte a kíváncsiság: egy reggel négykézláb odamászott a vasúti kocsihoz, és bekukucskált az egyik ablakon. Az öregember az első osztályon ült, és egy könyvet olvasott. Aztán odafordult a kisfiúhoz, és megszólalt:

– Bújj be, kölyök! – Harry leugrott a földre, futásnak eredt, és meg sem állt hazáig.

A következő szombaton megint odamászott a vagonhoz, és bekukucskált. Az öreg Jack Tar, úgy tűnt, mélyen alszik, de aztán Harry egyszer csak azt hallotta:

– Nem jössz be, fiam? Nem harapok.

A fiú elfordította a súlyos rézkilincset, és tétován kinyitotta a vagon ajtaját, de nem lépett be. Csak bámulta a kocsi közepén ülő férfit, akiről nehéz volt megállapítani, hány éves, mert ápolt, őszes szakáll borította az arcát, és ettől úgy nézett ki, mint a tengerészfigura a Players Please cigarettásdobozon. A Harryre szegeződő tekintetéből viszont olyan melegség áradt, mint Stan bácsiéból soha.

– Maga az öreg Jack Tar? – reszkírozta meg a kérdést Harry.

– Úgy hívnak – felelte az öreg.

– És itt lakik? – Harry körbepillantott a kocsiban. A szemközti ülésen fölkupacolt régi újságokon állapodott meg a tekintete.

– Igen. Ez az otthonom idestova húsz éve. Mi lenne, ha becsuknád az ajtót, és leülnél, fiatalember?

Harry elgondolkodott egy kicsit az ajánlaton, majd kiugrott a vagonból, és megint elszaladt.

A következő szombaton már becsukta maga mögött az ajtót, de a keze a kilincset markolta, hogy ha az öregember csak egy picit is megmoccan, elrohanjon. Egy darabig farkasszemet néztek egymással.

– Hogy hívnak? – kérdezte végül az öregember.

– Harrynek.

– És hova jársz iskolába?

– Nem járok én iskolába.

– Akkor mit óhajtasz kezdeni az életeddel, fiatalember?

– Hát a kikötőben fogok dolgozni a bácsikámmal! – felelte Harry.

– Ugyan miért dolgoznál itt?

– Miért ne? – duzzogott Harry. – Vagy talán azt hiszi, nem vagyok elég jó ide?

– Túl jó vagy te ide – felelte az öreg Jack Tar. – Én a te korodban be akartam állni katonának, és mondhatott az öregem bármit, nem tudott eltéríteni a szándékomtól. – Harry ezután egy órán át csak állt, és megbűvölten hallgatta Jack Tar visszaemlékezéseit. Az öreg mesélt a dokkokról, Bristol városáról meg olyan tengerentúli országokról, amelyekről biztosan nem a földrajzórákon tanult.

Az ezután következő szombaton, és attól kezdve annyi szombaton át, hogy a számukat sem tudta már, Harry továbbra is látogatta Jack Tart. De a nagybátyjának meg az édesanyjának nem szólt róla, mert félt, hogy nem engedik el többé az első igazi barátjához.

Amikor Harry ezen a mostani szombat reggelen bekopogtatott a vasúti kocsi ajtaján, Jack Tar már szemmel láthatóan várta őt, mert a vele szemközti széken ott volt a kisfiú szokásos almája, az ízletes Cox’s Orange Pippin fajtából. Harry a kezébe vette, beleharapott, és leült.

– Köszönöm, Mr. Tar – mondta, és letörölte az álláról a gyümölcs levét. Soha nem kérdezte meg, honnan van az alma, és ez tovább fokozta az öregembert körüllengő titokzatosságot.

Mennyire más volt ő, mint Stan bácsi, aki újra meg újra elismételte azt a keveset, amit tudott! Jack Tar hétről hétre új szavakkal, új élményekkel, sőt új világokkal ismertette meg Harryt. A kisfiú sokszor elgondolkodott azon, hogy az öregember vajon miért nem tanító? Hiszen úgy tűnt, többet tud még Miss Monday-nél is, és majdnem annyi ismeretet felhalmozott, mint Mr. Holcombe. Márpedig Harry meg volt róla győződve, hogy Mr. Holcombe a világon mindent tud, hiszen soha nem fogott ki rajta egyetlen kérdés sem, amit ő föltett. Mr. Tar most rámosolygott, de nem szólalt meg, amíg Harry nem végzett az almával, és ki nem dobta a csutkáját az ablakon.

– Mit tanultál a héten az iskolában, amit a múlt héten még nem tudtál? – kérdezte aztán az öreg.

– Mr. Holcombe azt mondta, vannak a tengeren túl olyan országok, amelyek a brit birodalomhoz tartoznak, és mindegyikben az angol király uralkodik.

– Azt jól mondta – ismerte el Jack Tar. – Tudsz mondani egy ilyen országot?

– Ausztrália. Kanada. India. – Harry habozott egy kicsit. – Meg Amerika!

– Nem, Amerika nem – javította ki az öreg. – Az csak volt, hála egy gyenge miniszterelnöknek meg egy beteg királynak.

– Ki volt az a király, és ki volt az a miniszterelnök? – tudakolta mérgesen Harry.

– 1776-ban III. György király ült a trónon – felelte Jack Tar –, de ne legyünk hozzá igazságtalanok, hiszen beteg ember volt. Lord North, a miniszterelnöke pedig egyszerűen nem vett tudomást arról, ami a gyarmatokon történik, és a végén sajnálatos módon a saját testvéreink fogtak fegyvert ellenünk.

– De ugye, legyőztük őket? – kérdezte Harry.

– Nem, nem győztük le őket – felelte az öreg. – Az igazság is az ő oldalukon volt. Na, nem mintha ez előfeltétele lenne a győzelemnek...

– Mi az az előfeltétel?

– Az, aminek teljesülnie kell – mondta az öreg Jack Tar, majd folytatta, mintha félbe sem szakították volna: – ...és a tetejébe egy zseniális hadvezér állt az élükön.

– Hogy hívták?

– George Washington.

– Mr. Tar a múlt héten azt mondta, hogy Washington Amerika fővárosa. Akkor a tábornok a városról kapta a nevét?

– Nem, a város kapta a nevét róla. Egy Columbia nevű mocsaras területen építették, ott folyik a Potomac folyó.

– Bristolt is egy emberről nevezték el?

– Nem – kuncogott az öreg, akit mulattatott, hogy milyen gyorsan szökell témáról témára Harry kíváncsi agya. – Bristolt eredetileg Brigstowe-nak hívták, ami annyit jelent, hogy a híd helye.

– És mikor lett Bristol?

– Ezen még a történészek is vitatkoznak – felelte az öreg –, de az biztos, hogy a bristoli várat 1109-ben építtette Robert of Gloucester, mert tudta, hogy gyapjúkereskedelmet folytathat az írekkel. Utána a város kereskedelmi kikötővé fejlődött. Ezenkívül már több száz éve nagy hajóépítő központ, és még gyorsabb növekedésnek indult, amikor a haditengerészeti flottát 1914-ben ki kellett bővíteni.

– Az apám harcolt a nagy háborúban – mondta büszkén Harry. – Maga is?

Jack Tar most először habozott, mielőtt válaszolt volna Harry kérdésére. Csak ült ott szótlanul.

– Bocsánat, Mr. Tar – szabadkozott a fiú. – Nem akartam tolakodó lenni.

– Semmi baj – mondta az öreg. – Csak ezt már évek óta nem kérdezte tőlem senki. – Azzal szétnyitotta a markát, amelyben egy hatpennys lapult.

Harry elvette a kis ezüstpénzt, és beleharapott, ahogy a bácsikájától látta.

– Köszönöm – mondta, majd zsebre vágta.

– Eridj, vegyél magadnak a kikötő kávézójában sült halat krumplival. De a nagybátyádnak ne szólj róla, mert csak kérdezősködni fog, hogy honnan volt rá pénzed.

Az az igazság, hogy Harry soha semmit nem mondott a nagybátyjának az öreg Jack Tarról. Egyszer meghallotta, hogy Stan bácsi azt mondja az édesanyjának: „Azt a vén dilinyóst be kéne zárni.” Harry megkérdezte Miss Monday-t, hogy mi az a dilinyós, mert a szótárban nem találta ezt a szót, és amikor meghallotta a választ, életében először döbbent rá, milyen buta lehet az ő Stan bácsikája.

– Nem feltétlenül buta – okította Miss Monday –, egyszerűen csak tájékozatlan, és emiatt előítéletei vannak. Semmi kétségem afelől, Harry – tette hozzá a karvezetőnő –, hogy életed során még igen sok ilyen emberrel fogsz találkozni, és egyik-másik jóval magasabb pozícióban lesz, mint a nagybátyád.

3. fejezet

Maisie megvárta, míg becsapódik a bejárati ajtó, majd amikor már biztosra vette, hogy Stan elindult a munkahelyére, bejelentette:

– Fölajánlottak egy munkát. Pincérnő lehetek a Royal Hotelben.

Az asztalnál ülők nem reagáltak, mert a reggelinél folytatott társalgásnak a megszokott mederben kellett csordogálnia, nem okozhatott meglepetést senkinek. Harryből tucatnyi kérdés kívánkozott ki, de ő a nagyanyjára várt. Csakhogy a nagyanyja sem szólalt meg: buzgón töltötte az újabb csésze teát, mintha nem is hallotta volna, mit mondott a lánya.

– Mondana már valaki valamit? – nógatta őket Maisie.

– Nem is tudtam, hogy új munkát keresel – kockáztatta meg Harry.

– Nem is kerestem. Csak a múlt héten egy bizonyos Mr. Frampton, a Royal igazgatója beugrott egy kávéra a Tilly Teázóba. Aztán még többször visszajött, és a végén munkát ajánlott nekem!

– Azt hittem, jól érzed ott magad – kapcsolódott be végre Nagyi. – Hiszen Miss Tilly jól fizet, és a munkaidő is megfelel.

– Jól érzem én magam – felelte Harry anyja –, de Mr. Frampton heti öt fontot ajánl, meg az összes borravaló felét. Így péntekenként akár hat fontot is hazahozhatok. – Nagyi csak ült tátott szájjal.

– Esténként is dolgoznod kell majd? – kérdezte Harry, miután tisztára nyalta Stan bácsi zabkásás tálkáját.

– Nem – felelte Maisie, és megborzolta a kisfia haját. – Sőt, kéthetente kapok egy szabadnapot.

– Aztán van neked olyan puccos ruhád, amit fölvehetsz egy ilyen előkelő hotelbe? – kérdezte Nagyi.

– Adnak egyenruhát meg minden reggel frissen mosott fehér kötényt. Annak a hotelnek még saját mosodája is van.

– Azt nem kétlem – mondta Nagyi –, de szerintem lesz itt egy probléma, amivel meg kell majd tanulnunk együtt élni.

– És mi lenne az, anya? – kérdezte Maisie.

– Az, hogy a végén többet keresel majd, mint Stan, és neki az egy csöppet se fog tetszeni.

– Akkor majd meg kell tanulnia együtt élni ezzel, ha jól sejtem – szólalt meg Nagypapa, aki hetek óta most először nyilvánított véleményt valamiről.

A magasabb fizetés jól jött, különösen azok után, ami a Krisztus születése templomban történt. Maisie az istentisztelet után már éppen ment volna, de Miss Monday egyenesen őfelé közeledett a padsorok közti folyosón.

– Válthatnánk pár szót négyszemközt, Mrs. Clifton? – kérdezte, majd sarkon fordult, és már indult is vissza a sekrestye felé. Maisie úgy loholt utána, mint a gyerekek a hamelni patkányfogó után. A legrosszabbtól tartott. Vajon mit csinált már megint Harry?

Maisie bement a karvezetőnő után a sekrestyébe, és úgy érezte, mindjárt kiszalad alóla a lába, amikor meglátta, hogy ott áll Watts tisztelendő úr, Mr. Holcombe és még egy úriember. Amikor Miss Monday halkan becsukta mögötte az ajtót, Maisie-n csillapíthatatlan remegés lett úrrá.

Watts tisztelendő úr átkarolta a vállát.

– Aggodalomra semmi oka, kedves – nyugtatta meg. – Sőt, éppen ellenkezőleg, reményeim szerint úgy találja majd, hogy jó híreket hoztunk – tette hozzá, és hellyel kínálta Maisie-t, aki leült, de a remegés továbbra sem szűnt meg.

Miután mindenki helyet foglalt, Miss Monday vette át a szót:

– Harryről akartunk beszélni magával, Mrs. Clifton – kezdte.

Maisie lebiggyesztette az ajkát. Ugyan mit művelhetett az a gyerek, hogy három ilyen fontos ember ült össze miatta?

– Hadd térjek egyből a tárgyra – folytatta a karvezetőnő. – Arról van szó, hogy megkeresett a Szent Béda zenetanára, és arról érdeklődött, hogy Harry nem akarná-e megpályázni az egyik kórusösztöndíjukat?

– De hát nagyon jól érzi ő magát a Krisztus születése templomban – felelte Maisie. – Amúgy hol van az a Szent Béda-templom? Soha nem hallottam róla.

– A Szent Béda nem templom – javította ki Miss Monday –, hanem egy kórusiskola, amely a Sziklás Szűz Mária-templom számára nevel ki kóristákat. Az pedig arról híres, hogy Erzsébet királynő az egész ország legszebb templomának nevezte, amely a legistenfélőbb hívekkel büszkélkedhet.

– Tehát az iskoláját is ott kéne hagynia, meg a templomot is? – hitetlenkedett Maisie.

– Próbálja úgy felfogni, Mrs. Clifton, mint egy lehetőséget, amely megváltoztathatja a fia egész életét – szólalt meg most először Mr. Holcombe.

– De ott nem olyan puccos, okos fiúk között kéne lennie?

– Nem hiszem, hogy a Szent Bédába túl sok gyerek járna, aki okosabb Harrynél – mondta Mr. Holcombe. – Ő a legeszesebb kislegény, akit valaha tanítottam. Mert gimnáziumba még csak bekerül tőlünk egy-egy fiú, de azt még soha nem ajánlották föl egynek sem, hogy a Szent Bédában tanulhat.

– Van még valami, amit tudnia kell, mielőtt dönt – szólt közbe Watts tisztelendő úr. Maisie ettől még idegesebb lett, mint addig. – Harrynek a tanév idejére el kéne költöznie otthonról, mert a Szent Béda bentlakásos iskola.

– Akkor szó sem lehet róla – jelentette ki Maisie. – Nincs nekem arra pénzem.

– Az nem okozhat gondot – mondta Miss Monday. – Ha Harrynek ösztöndíjat ajánlanak fel, akkor az iskola nem csupán a tandíjat engedi el, hanem negyedévenként tíz font ösztöndíjban is részesíti.

– De ez nem olyanféle iskola, ahol az apák öltönyben-nyakkendőben járnak, és az anyák nem dolgoznak? – kérdezte Maisie.

– Még ennél is rosszabb a helyzet – próbálta könnyedén elviccelni a dolgot Miss Monday. – Képzelje el, a tanárok fekete talárban és szögletes kalapban járnak!

– De legalább Harryt nem verik el többé bőrszíjjal – szólt közbe Watts tisztelendő úr. – A Szent Bédában sokkal kifinomultabb módszereket alkalmaznak: ott csak nádpálcával nadrágolják el a fiúkat.

Ezen mindenki nevetett, csak Maisie nem.

– De hát miért menne el itthonról? – kérdezte. – Jó helye van neki a Merrywood Elemiben, és szólista a templomi kórusban.

– Be kell ismernem, hogy engem még nagyobb veszteség érne, mint Harryt – mondta Miss Monday. – De biztos vagyok benne, hogy a mi Urunk nem venné jó néven, ha a magam önző vágyaitól vezérelve útjába állnék egy ilyen tehetséges gyermeknek – tette hozzá halkan.

– Ha én bele is egyezek – játszotta ki utolsó aduját Maisie –, az még nem jelenti azt, hogy Harrynek is tetszeni fog az ötlet.

– A múlt héten váltottam pár szót a fiúval – vallotta be Mr. Holcombe. – Természetesen tart a nagy feladattól, de ha jól emlékszem a szavaira, ezt mondta: „Szeretném megpróbálni, tanító úr, de csak ha maga úgy gondolja, hogy elég jó vagyok oda.” Viszont – folytatta Mr. Holcombe, mielőtt Maisie reagálhatott volna – azt is világosan megmondta, hogy fontolóra venni sem hajlandó az ötletet, ha az édesanyja nem ért vele egyet.

Harryt félelemmel töltötte el a felvételi vizsga gondolata, de izgalomba is hozta. És ugyanúgy szorongott amiatt, hogy a kudarcával sok embernek okoz csalódást, mint amiatt, hogy a sikeres vizsga esetén el kell hagynia az otthonát.

A következő negyedév során egyetlen óráról sem hiányzott a Merrywood Elemiben, és miután este hazaért, mindig az emeletre, a Stan bácsival közös hálószobába vezetett az első útja. Ott tanult gyertyafénynél, még olyan kései órán is, amelynek addig a létezéséről sem tudott. Olykor még az is előfordult, hogy az édesanyja mély álomba merülve találta a padlón, és körülötte nyitott könyvek hevertek szanaszét.

Szombat délelőttönként továbbra is ellátogatott az öreg Jack Tarhoz, aki a jelek szerint igen sokat tudott a Szent Bédáról, és sok minden másra is megtanította Harryt, mintha csak tudta volna, mit hagyott ki a tantervből Mr. Holcombe.

Szombat délutánonként pedig, Stan bácsi nem kis felháborodására, a fiú nem tartott vele az Ashton Gate stadionba a Bristol City meccseire, hanem az iskolába vezetett az útja, ahol Mr. Holcombe különórákat adott neki. Harry csak hosszú évek múlva jött rá, hogy Mr. Holcombe ilyenkor maga is lemondott arról, hogy a „Vörösbegyeknek” szurkoljon, csak hogy taníthassa őt.

Ahogy közelgett a vizsga napja, Harry már jobban félt a kudarctól, mint a sikertől.

A kitűzött napon Mr. Holcombe elkísérte az iskola ifjú csillagát a Colston Hall koncertterembe, ahol a kétórás vizsgára sor került. Az épület bejáratánál e szavakkal vált el Harrytől:

– Ne feledd: kétszer is olvass el minden kérdést, mielőtt a kezedbe vennéd a tollat! – Ez a jó tanács az utolsó héten többször is elhangzott. Harry idegesen mosolygott, és kezet rázott Mr. Holcombe-mal, mintha régi barátok lennének.

A vizsgateremben vagy hatvan fiú álldogált és cseverészett kis csoportokban. Harry egyből látta, hogy sokan már ismerik egymást, ő viszont nem ismert senkit. Egy-két fiú ennek dacára abbahagyta a beszélgetést, és vetettek egy pillantást a termen áthaladó Harryre, aki igyekezett magabiztosnak látszani.

– Abbott, Barrington, Cabot, Clifton, Deakins, Fry...

Harry leült egy asztalhoz az első sorban. Másodpercekkel az előtt, hogy az óra elütötte volna a tízet, beviharzott néhány hosszú, fekete talárt és szögletes kalapot viselő tanár, és letették a jelöltek elé a vizsgapapírokat.

– Uraim – szólalt meg aztán az asztalsorok előtt álló tanár, aki nem vett részt a papírok kiosztásában –, a nevem Mr. Frobisher, én vagyok a felvigyázójuk. Két óra alatt kell választ adniuk száz kérdésre. Sok szerencsét!

Ekkor tízet ütött egy Harry számára láthatatlan óra. A körülötte ülők máris a tintatartóba mártották a tollukat, és bőszen szántani kezdték vele a papírt, Harry viszont keresztbe font karral az asztalára hajolt, és lassan elolvasta az összes kérdést. Az utolsók között vette a kezébe a tollát.

Nem tudhatta, hogy odakint Mr. Holcombe föl-alá járkál a járdán, és sokkal idegesebb, mint a tanítványa. Nem tudhatta azt sem, hogy az édesanyja pár percenként az órára pillant a Royal Hotel előcsarnokában, miközben felszolgálja a reggeli kávét. Meg azt sem, hogy Miss Monday halk imát rebegve térdepel az oltár előtt a Krisztus születése templomban.

Miután az óra a tizenkettőt is elütötte, pillanatok alatt összeszedték a dolgozatokat, és a fiúk elhagyhatták a termet – ki nevetgélve, ki homlokráncolva, ki gondolataiba merülve.

Mr. Holcombe-nak elszorult a gyomra, amikor meglátta Harryt.

– Ennyire rosszul sikerült? – kérdezte.

Harry csak akkor felelt, amikor a többi fiú már biztosan nem hallhatta a szavait.

– Egyáltalán nem erre számítottam – mondta.

– Hogy érted ezt? – kérdezte idegesen Mr. Holcombe.

– Sokkal könnyebbek voltak a kérdések, mint vártam.

Mr. Holcombe úgy érezte, ennél nagyobb dicséretben még soha nem volt része.

– Tehát lesz két szürke öltöny, asszonyom. Egy tengerészkék blézer. Öt fehér ing. Öt merev gallér, szintén fehér. Hat pár szürke bokazokni. Hat rend fehér alsónemű. És egy Szent Béda-nyakkendő. – Az eladó gondosan átnézte a listát. – Azt hiszem, ez minden. Jaj, dehogy, hiszen iskolai sapka is kell a fiúnak. – Azzal a férfi benyúlt a pult alá, kihúzott egy fiókot, és kivett belőle egy piros-fekete sapkát, amelyet mindjárt föl is tett Harry fejére. – Mintha ráöntötték volna! – jelentette ki. Maisie nem kis büszkeséggel mosolygott rá a fiára. Harry tetőtől talpig a Szent Béda tanulójának nézett ki. – Összesen három font, tíz shilling és hat penny lesz, asszonyom.

Maisie igyekezett leplezni döbbenetét.

– Nem lehetne használtan megvásárolni egyik-másik ruhadarabot? – suttogta.

– Nem, asszonyom, ez nem használtruha-bolt – felelte az eladó, aki máris eldöntötte, hogy ez a vevő nem nyithat náluk számlát.

Maisie elővette az erszényét, átadott a férfinak négy darab egyfontos bankjegyet, és várta a visszajárót. Nagy könnyebbséget jelentett, hogy az iskola előre kifizette az első negyedévi ösztöndíjat – különös tekintettel arra, hogy még mindig be kellett szerezniük két pár bőrcipőt, két pár fehér, fűzős tornacipőt, valamint egy pár hálótermi papucsot.

Az eladó köhintett.

– A fiúnak két pizsamára és egy hálóköntösre is szüksége lesz.

– Persze, persze – mondta Maisie, és szívből remélte, hogy maradt annyi pénz az erszényében.

– És ha jól értem, a fiú karének-ösztöndíjas? – kérdezte az eladó, miután jobban megnézte magának a listát.

– Igen – felelte büszkén Maisie.

– Akkor kelleni fog egy piros talár, két fehér miseing és egy Szent Béda-medál is. – Maisie legszívesebben kiszaladt volna az üzletből. – Ezeket az iskola adja az első kóruspróbán – folytatta az eladó, majd átadta a visszajárót. – Óhajt még valamit, asszonyom?

– Nem, köszönjük – szólalt meg most Harry, majd fogta a két szatyrot, karon ragadta az édesanyját, és sietve kivezette a T. C. Marsh Úri Szabászatból.

Mielőtt jelentkeznie kellett a Szent Bédában, Harry az öreg Jack Tarral töltötte az utolsó szombat délelőttjét.

– Izgulsz az új iskolád miatt? – kérdezte az öreg.

– Nem – felelte dacosan Harry, de Jack Tar csak mosolygott. – Rettegek tőle – ismerte be a kisfiú.

– Ahogy minden „új csótány”, mert így fognak hívni benneteket. Próbáld úgy felfogni, hogy belevágsz egy nagy kalandba egy új világban, ahol mindenki egyenlőként indul.

– De ha megszólalok, egyből tudni fogják, hogy nem vagyok egyenlő velük.

– Az lehet. Viszont amint elkezdesz énekelni, egyből tudni fogják, hogy ők nem egyenlők veled.

– A többségük biztos olyan gazdag családból jött, hogy még szolgáik is vannak.

– A pénz csak a butábbaknak jelent vigaszt – jelentette ki Jack Tar.

– És lesz, akinek a testvére is ott tanul, meg olyanok is, akiknek már az apja meg a nagyapja is a Szent Bédába járt.

– Az apád derék ember volt – mondta erre az öreg –, és hidd el nekem, hogy senkinek sincs ott jobb anyja, mint neked.

– Maga ismerte az apámat? – csodálkozott Harry. Nem tudta leplezni, hogy mennyire meg van lepve.

– Hogy ismertem, a túlzás – felelte az öreg –, de messziről figyeltem őt, ahogy sok más dokkmunkást is. És elmondhatom neked, hogy derék, bátor, istenfélő ember volt.

– De azt tudja, hogy halt meg? – kérdezte Jack Tar szemébe nézve Harry. Fölcsillant a remény, hogy végre őszinte választ kap a kérdésre, amely már régóta nem hagyta nyugodni.

– Otthon mit mondtak neked? – kérdezte óvatosan az öregember.

– Azt, hogy a nagy háborúban esett el. De mivel 1920-ban születtem, még én is ki tudom számolni, hogy az lehetetlen.

Jack Tar egy ideig nem szólalt meg. Harry előrehajolva kuporgott az ülés szélén.

– Súlyosan megsebesült a háborúban, az biztos, de jól mondod, tényleg nem az okozta a halálát.

– Akkor hogy halt meg? – kérdezte Harry.

– Ha tudnám, elmondanám neked. De annyi pletyka keringett akkoriban, hogy nem tudtam, mit higgyek el és mit ne. Vannak viszont olyanok, különösen három ember, akik minden bizonnyal tudják az igazat. Tudják, mi történt valójában azon az estén.

– Az egyik nyilván Stan bácsikám – mondta Harry –, de ki a másik kettő?

Jack Tar némi habozás után így válaszolt:

– Phil Haskins és Mr. Hugo.

– Mr. Haskins? A munkavezető? Ő azt se mondaná meg nekem, hány óra. És ki az a Mr. Hugo?

– Hugo Barrington. Sir Walter Barrington fia.

– Nem azé a családé a hajótársaság?

– De bizony – felelte az öreg, aki attól félt, hogy máris túl sokat árult el.

– És ők is derék, bátor, istenfélő emberek?

– Sir Walter az egyik legkiválóbb ember, akit valaha ismertem.

– És a fia, Mr. Hugo?

– Tartok tőle, hogy őt nem olyan fából faragták, mint az apját – mondta Jack Tar, de további magyarázattal nem szolgált.

{1} Harry az All Things Bright and Beautiful című anglikán himnuszt énekli. – A ford.

{2} A számukra nehezen kiejthető nevű Ypres városát hívták így az angol katonák. – A ford.