Jeffrey Archer

FÉLTVE ŐRZÖTT TITOK

Jeffrey Archer

Féltve őrzött

titok

CLIFTON-KRÓNIKA

(3. kötet)

A mű eredeti címe

Best Kept Secret

Copyright © Jeffrey Archer 2013

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

Szerkesztette

KOLLÁTH NÓRA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 356 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Shabnamnak és Alexandernek

Köszönetnyilvánítás

Köszönetet szeretnék mondani az alábbi embereknek,

akik értékes tanácsokkal láttak el és a kutatómunka során

a segítségemre voltak: Simon Bainbridge, Robert Bowman,

Eleanor Dryden, Alison Prince, Mari Roberts és

Susan Watt.

Prológus

Négyet ütött a Big Ben.

A lordkancellárt kimerítették, sőt kiszipolyozták az előző este történései, de azért még lüktetett az ereiben annyi adrenalin, hogy ne tudjon aludni. Biztosította őlordságáékat afelől, hogy döntést fog hozni a Barrington kontra Clifton-ügyben, azaz arról, melyik fiatalember örökölje az ősi nemesi rangot és a család óriási vagyonát.

Még egyszer számba vette a tényeket, mert szilárdan hitt abban, hogy a végső döntést a tényekre és kizárólag a tényekre kell alapoznia.

Amikor úgy negyven éve megkezdte ügyvédbojtári tevékenységét, munkaadója, a tapasztalt jogtudor azt tanácsolta neki, hogy dobjon sutba mindennemű személyes érzelmet, nézetet, elfogultságot, ha döntést kell hoznia az ügyfelével, illetve a folyamatban lévő üggyel kapcsolatban. A mestere sokszor hangsúlyozta, hogy a jogászszakma nem a nyúlszívűeknek és a romantikus lelkületűeknek való.

A lordkancellár négy évtizeden át megszívlelte ezt a tanácsot, de most be kellett látnia, hogy még soha nem volt dolga olyan esettel, ahol ennyire egyensúlyban lettek volna a pró és kontra érvek. Arra gondolt, hogy ha F. E. Smith, a legendás ügyvéd még élne, most kikérné a tanácsát.

Egyrészről... Ó, hogy gyűlölte az efféle elkoptatott szófordulatokat! Szóval egyrészről Harry Clifton három héttel előbb született, mint a legjobb barátja, Giles Barrington: ez tény. Másrészről Giles Barrington minden kétséget kizáróan Sir Hugo Barringtonnak és törvényes hitvesének, Elizabethnek a törvényes fia: ez is tény. De ettől még nem lesz Sir Hugo elsőszülött gyermeke, márpedig a végrendeletben foglaltak szerint ez számít.

Egyrészről Maisie Tancock a Sir Hugo Barringtonnal folytatott dévajkodást követő kilencedik hónap huszonnyolcadik napján adott életet Harrynek. A szóban forgó dévajkodásra a Weston-super-Mare-i vállalati kirándulás ideje alatt került sor. Ez tény. Másrészről Maisie Tancock Harry születésekor Arthur Clifton felesége volt, és a gyermek születési bizonyítványában egyértelműen az áll, hogy Arthur az édesapja. Ez is tény.

Egyrészről... A lordkancellár gondolatai ismét a Lordok Házában lezajlott eseményekre terelődtek. Amikor végre szavazásra bocsátották a kérdést, a Tisztelt Ház tagjai elfoglalták helyüket az ülésterem két oldalán, így voksolva arról, hogy Giles Barrington vagy Harry Clifton örökölje-e a címet annak minden velejárójával. A lordkancellárnak fülében csengtek a szavazási fegyelemért felelős tisztviselő szavai, aki így jelentette be az eredményt a zsúfolásig megtelt padsorok előtt: „A jobb oldalon kettőszázhetvenhárom szavazat, a bal oldalon kettőszázhetvenhárom ellenszavazat!”

A vörös kárpitos padokban nagy felzúdulás tört ki. A lordkancellár kénytelen-kelletlen elfogadta, hogy a döntetlen eredmény következtében őrá hárul a csöppet sem irigylésre méltó feladat, hogy határozzon a Barrington család nemesi rangjának, a híres hajótársaságnak, valamint a különböző ingatlanoknak, földbirtokoknak, értéktárgyaknak a sorsáról. Jobban örült volna, ha nem egyedül rajta múlik a két fiatalember jövője. Befolyásolhatja a döntését az a tény, hogy Giles Barrington akarja, hogy rászálljon a nemesi rang, Harry Clifton pedig nem? Nem befolyásolhatja. Hiszen, amint azt Lord Preston az ellenzék soraiból elmondott meggyőző beszédében kifejtette, rossz precedenst teremtene, ha ennek alapján határoznának, hiába lenne kényelmes megoldás.

Másrészről, ha Harry számára kedvező döntést hoz... A lordkancellár itt végre-valahára elszunyókált, és csak szokatlanul későn, hét órakor ébresztette föl az óvatos kopogás. Nagyot nyögött, és csukott szemmel számolta meg, hányat üt a Big Ben. Mindössze három órája maradt az ítélethirdetésig, és még mindig nem jutott dűlőre.

Amikor padlót ért a lába, a lordkancellár másodszor is felnyögött, majd belebújt a papucsába, és nesztelen léptekkel elindult a fürdőszoba felé. Még a kádban ülve is a megoldandó problémával birkózott.

Tény: Harry Clifton és Giles Barrington is színvak, akárcsak Sir Hugo. Tény: mivel a színvakság csak nőágon öröklődik, ez nem több puszta véletlennél, ezért elvetendő.

A lordkancellár kilépett a kádból, megtörülközött, és háziköntösbe bújt. Halkan kiment a hálószobájából, és a folyosó vastag szőnyegén lépkedve átvonult a dolgozószobájába.

Kézbe vette a töltőtollát, fölírta a lap tetejére a „Barrington” és a „Clifton” nevet, majd két oszlopban összeírta a mellettük szóló érveket. Mire a Big Ben elütötte a nyolcat, már három oldalt telerótt a réztáblára illő, kalligrafikus betűivel. De még mindig nem jutott semmire.

Letette a tollát, és kelletlenül elindult, hogy magához vegyen némi táplálékot.

A lordkancellár egyedül, csöndben eszegette a reggelijét. Az asztal túlsó végén katonás rendben sorakozó reggeli lapokra egy pillantást sem vetett, és a rádiót sem kapcsolta be, nehogy valami rosszul értesült hírmagyarázó befolyásolja a döntését. A komoly napilapok arról értekeztek, mi lesz az öröklés elvével, ha a lordkancellár Harry mellett dönt, míg a bulvárlapokat a jelek szerint csak az foglalkoztatta, hogy férjhez mehet-e Emma a férfihoz, akit szeret?

Amikor a lordkancellár fogmosás céljából visszament a fürdőszobába, Jusztícia mérlege még mindig egyensúlyban volt.

Közvetlenül azután, hogy a Big Ben a kilencet is elütötte, a lordkancellár visszatért a dolgozószobájába, és átfutotta a jegyzeteit, hátha végre kibillen a mérleg nyelve valamelyik oldalra, de a két serpenyő mozdulatlan maradt. A lordkancellár már éppen újra nekilátott, hogy számba vegye a fölsorolt érveket, amikor az újabb kopogás emlékezetébe idézte, hogy bármilyen nagy hatalmú embernek képzeli magát, az időt ő sem állíthatja meg. Nagy sóhajjal kitépte a jegyzettömbből a három lapot, majd fölállt, és még a folyosón is az összeírt listát tanulmányozta. A hálószobában már ott találta Eastet, az inasát, aki az ágy lábánál állva várta, hogy elvégezhesse a reggeli rituálét.

Először a selyem háziköntöst vette le ügyes mozdulattal a gazdájáról, majd fölsegítette rá a frissen vasalt, még meleg, fehér ingét. Ezután a keményített gallér és a finoman csipkézett nyakkendő következett, majd a lordkancellár magára húzta a fekete bricsesznadrágját, és ekkor újfent szembesülnie kellett a ténnyel, hogy a hivatalba lépése óta fölszedett pár kilót. East ezután segédkezett a hosszú, fekete-aranyszínű talár felvételében, majd a gazdája fejére és lábára összpontosította figyelmét. Helyére került a nagy, széles paróka, majd a lordkancellár belelépett a csatos cipőbe. De csak akkor változott át a némajátékok úri hölgyet alakító férfi színészéből az ország legmagasabb rangú jogi tisztviselőjévé, amikor East a nyakába akasztotta a harminckilenc elődje által is viselt aranyláncot. A lordkancellár a tükörbe pillantott. Úgy érezte, készen áll arra, hogy színpadra lépjen, és eljátssza a maga szerepét a kibontakozó drámában. Csak az volt a baj, hogy még mindig nem tudta a szövegét...

A lordkancellárnak a Westminster-palota északi tornyába való be- és kilépésének időzítése egy kiképző őrmester tetszését is elnyerte volna. Kilenc óra negyvenhét perckor kopogtak, és belépett a titkára, David Bartholomew.

– Jó reggelt, mylord! – szólalt meg bátortalanul.

– Jó reggelt, Mr. Bartholomew! – felelte a lordkancellár.

– Sajnálattal kell közölnöm önnel – mondta Bartholomew –, hogy Lord Harvey tegnap este a kórházba szállítás közben meghalt.

Mindketten tudták, hogy ez nem igaz. Lord Harvey – Giles és Emma Barrington nagyapja – ugyanis a parlamenti ülésteremben esett össze, másodpercekkel azelőtt, hogy megszólalt a szavazásra szólító csengő. De elfogadták az időtlen idők óta érvényben lévő közmegegyezést: ha egy parlamenti képviselő akár az alsóházban, akár a Lordok Házában folyó ülés közben meghal, a haláleset körülményeit alaposan ki kell vizsgálni. A kellemetlen és fölösleges találgatás elkerülése érdekében a „kórházba szállítás közben elhunyt” kifejezést tartogatják erre az eshetőségre. A szokás még Oliver Cromwell idejéből ered, amikor a képviselők bevihették az ülésterembe a kardjukat, és az idegenkezűség nagyon is valós lehetőség volt.

A lordkancellárt elszomorította Lord Harvey halála, hiszen kedvelte és csodálta is kiváló kollégáját. Egyáltalán nem örült neki, hogy a titkára emlékeztette a számos tény egyikére, amelyet gyöngybetűivel odaírt Giles Barrington neve alá: nevezetesen arra, hogy Lord Harvey, mivel összeesett, nem tudott szavazni, márpedig ő Giles Barrington mellett döntött volna. Ezzel egyszer s mindenkorra pontot tett volna az ügy végére, és a lordkancellár nyugodtan alhatott volna. Most viszont tőle várják, hogy meghozza a döntést – egyszer s mindenkorra...

Harry Clifton neve alatt pedig egy másik tény szerepelt: az, hogy fél évvel azelőtt, amikor az eredeti fellebbezés a felsőház jogtanácsosai elé került, 4:3 arányban arra szavaztak, hogy Clifton örökölje a címet... annak minden velejárójával.

Újabb kopogás. Ezúttal a lordkancellár uszályhordozója lépett be operettbe illő jelmezében, jelezve, hogy mindjárt kezdetét veszi az ősrégi ceremónia.

– Jó reggelt, mylord!

– Jó reggelt, Mr. Duncan!

Amint az uszályhordozó megemelte a lordkancellár hoszszú, fekete talárjának szegélyét, David Bartholomew már ugrott is, hogy erőteljes mozdulattal kinyissa a díszterem szárnyas ajtaját, és a lordkancellár nekivághasson a Lordok Háza üléstermébe vezető hétperces útjának.

A dolgukra siető képviselők, jelvényt viselő küldöncök és parlamenti tisztviselők gyorsan félreálltak a közeledő lordkancellár láttán, hogy akadálytalanul eljuthasson az ülésterembe. Amikor pedig elhaladt előttük, mélyen meghajoltak, de nem előtte, hanem az uralkodó előtt, akit képviselt. A lordkancellár ugyanolyan tempóban haladt végig a vörös szőnyeges folyosón, mint az utóbbi hat év során minden áldott nap, hogy pontosan akkor lépjen be a terembe, amikor a Big Ben ütni kezdi a délelőtt tíz órát.

Átlagos napokon – márpedig ez a nap nem volt átlagos – a maroknyi jelenlévő mindig udvariasan fölállt a vörös ülésről, meghajolt a lordkancellár felé, és állva maradt, amíg az e célból érkezett püspök levezényelte a reggeli imát, s végül megkezdődhetett a napi munka.

Ám aznap nem így történt, mert a lordkancellár már messziről hallotta a teremből kiszűrődő morajt, a látványtól pedig, amely fogadta, még ő is meglepődött. A vörös kárpitos padsorok ugyanis zsúfolásig megteltek, olyannyira, hogy néhány felsőházi tag a trón előtti lépcsőre költözött, mások pedig a bejáratnál húzódó fehér vonalnál álldogáltak, mert nem találtak ülőhelyet. A lordkancellár egyetlen esetre emlékezett, amikor ennyire telt ház volt: Őfelsége trónbeszédét hallgatták meg ennyien, amelyben tájékoztatta a parlament mindkét házának tagjait arról, milyen törvényeket kíván elfogadtatni a kormány a következő ülésszak alatt.

Amikor a lordkancellár belépett az ülésterembe, őlordságáék azonnal abbahagyták a beszélgetést, majd egy emberként fölálltak, és meghajoltak, miközben az ország legmagasabb rangú jogi tisztviselője elfoglalta helyét gyapjúval kitömött trónusán.

A lordkancellár lassan körbenézett az ülésteremben. Ezernyi türelmetlen szempár nézett szembe vele. Végül a három fiatalon állapodott meg a tekintete, akik a terem túlsó végében, az „illusztris vendégek” karzatán ültek. Giles Barrington, a húga, Emma és Harry Clifton fekete ruhát viselt szeretett nagyapjuk, illetve Harry esetében a mentor és kedves barát tiszteletére. A lordkancellár együtt érzett mindhármukkal, és tisztában volt vele, hogy a meghozandó ítélet gyökeresen megváltoztatja az életüket. Csak remélni tudta, hogy jó irányban...

Amikor Peter Watts főtisztelendő püspök úr – milyen stílszerű, hogy éppen Bristol püspöke, gondolta a lordkancellár – kinyitotta az imakönyvét, őlordságáék lehajtották a fejüket, és föl sem emelték, amíg a püspök ki nem mondta a záró szavakat: „Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében.”

Az egybegyűltek ezután helyet foglaltak, egyedül a lordkancellár maradt talpon. Őlordságáék hátradőltek, és várták az ítéletet.

– Főméltóságú uraim! – kezdte a lordkancellár. – Egy percig sem állíthatom, hogy a döntés, amelynek meghozatalát rám bízták, könnyűnek bizonyult. Sőt, be kell vallanom, hogy hosszú jogászi pályám egyik legnehezebb döntése volt. De hiszen már Morus Tamás is emlékeztetett minket arra, hogy ha valaki magára ölti ezt a palástot, készen kell állnia arra, hogy olyan döntéseket hozzon, amelyek csak nagyon ritkán szolgálnak mindenki megelégedésére. Olyannyira igaz ez, főméltóságú uraim, hogy az idők folyamán három alkalommal is előfordult, hogy az ítéletét kihirdető lordkancellárnak még aznap fejét vették.

A szavait fogadó nevetés valamelyest oldotta a feszültséget, de csak másodpercekre.

– Ezzel együtt nem feledkezhetek meg arról – folytatta a lordkancellár, miután elült a hangzavar –, hogy csak a Mindenhatónak tartozom felelősséggel. Mindezeket figyelembe véve, főméltóságú uraim, a Barrington kontra Clifton-ügyben, azaz arra vonatkozóan, hogy ki Sir Hugo Barrington törvényes örököse, és kit illet a család nemesi rangja, birtokai és azok minden velejárója...

A lordkancellár ismét fölpillantott a karzatra, és habozott egy kicsit. A tekintete megállapodott a három ártatlan fiatalon, akik változatlanul merőn nézték őt a magasból. Elrebegett egy néma fohászt, hogy szálljon rá Salamon király bölcsessége, majd folytatta: – Mindezeket figyelembe véve... Giles Barrington javára ítélek.

A Lordok Házában pillanatok alatt tetőfokára hágott a zsivaj. Az újságírók sietve távoztak a sajtókarzatról, hogy beszámoljanak tűkön ülő szerkesztőiknek a lordkancellár határozatáról: arról, hogy az öröklés elvén nem esett csorba, és Harry Clifton immár nyugodtan megkérheti Emma Barrington kezét. A vendégkarzaton helyet foglalók pedig a mellvéden kihajolva figyelték, miként reagálnak őlordságáék az ítéletre. De nem futballmeccsen voltak: a lordkancellár nem sípolt, mint a játékvezető, hiszen a Lordok Házának valamennyi képviselője egyöntetűen, kivétel nélkül elfogadta a határozatát. Miután megvárta, hogy elcsituljon a lárma, a lordkancellár harmadszor is fölpillantott a karzatra, a három emberre, akiket a leginkább érintett a döntése, hogy lássa a reakciójukat. Harry, Emma és Giles továbbra is kifejezéstelen arccal bámulta őt, mintha még nem fogták volna föl egészen a döntése jelentőségét.

Gileson a hosszú hónapokig tartó bizonytalanság után megkönnyebbülés lett úrrá, de szeretett nagyapja halála meggátolta abban, hogy átadja magát a győzelem örömének.

Harry fejében csak egy gondolat járt, miközben jó erősen megszorította Emma kezét: az, hogy most már feleségül veheti a nőt, akit szeret.

Emma bizonytalansága nem csökkent. Tisztában volt vele, hogy az ítélet egész sor újfajta problémával szembesíti őket, amelyeket már nem a lordkancellárnak kell majd megoldania...

A lordkancellár kinyitotta aranyrojtos jelzőszalaggal ellátott dossziéját, és szemügyre vette a további napirendet. A második pont a Nemzeti Egészségügyi Szolgálatra vonatkozó javaslat vitája volt. Őlordságáék közül többen is kiosontak az ülésteremből, és az élet visszazökkent a rendes kerékvágásba.

A lordkancellár soha senkinek, még a legközelebbi bizalmasának sem vallotta be, hogy az utolsó pillanatban gondolta meg magát.

HARRY CLIFTON ÉS

EMMA BARRINGTON

1945–1951

1. fejezet

Ezért, ha bárki bármilyen akadályról tud, amely miatt nem kelhetnek egybe törvényesen a házasság szentségében, szóljon most, vagy hallgasson örökre...

Harry Clifton holta napjáig emlékezni fog arra a napra, amikor először hallotta ezeket a szavakat, amelyek pillanatok alatt fenekestül felforgatták az egész életét. Az öreg Jack Tar ugyanis, aki George Washingtonhoz hasonlóan képtelen volt hazudni, a sebtében összehívott kupaktanácson, a sekrestyében elárulta: lehetséges, hogy az ifjú ara, Emma Barrington, akit Harry rajongásig szeretett, a féltestvére.

Aztán végképp elszabadult a pokol, mert Harry édesanyja beismerte, hogy egy, azaz egyetlenegy alkalommal együtt hált Emma apjával, Hugo Barringtonnal, így fennáll a lehetőség, hogy Harry és Emma egy apától származik.

Az ominózus találkozó évében Harry édesanyja Arthur Cliftonnal járt együtt, aki dokkmunkás volt a Barrington Hajójavító Műhelyben. A lelkész – annak ellenére, hogy Maisie nem sokkal a félrelépése után hozzáment Arthurhöz – nem volt hajlandó összeadni Harryt és Emmát, mivel nem lehetett kizárni annak lehetőségét, hogy megszegik az egyház vérrokonságra vonatkozó tilalmát.

Emma apja, Hugo ezután pillanatokon belül kiosont a templom hátsó ajtaján, mint a harcmezőről gyáván elmenekülő katona. Emma Skóciába utazott az édesanyjával, a vigasztalhatatlan, magányos Harry pedig Oxfordban maradt, és nem tudta, mitévő legyen. De Adolf Hitler döntött helyette.

Harry pár nap múlva otthagyta az egyetemet, és egyszerű tengerészuniformisra cserélte a tudomány papjainak talárját. De még két hete sem szolgált a végtelen vizeken, amikor egy német torpedó elsüllyesztette a hajójukat, és Harry Clifton neve fölkerült a tengeren eltűntek listájára.

„Elfogadod-e ezt a nőt törvényes és hites feleségedül, ígéred-e, hogy csak az övé leszel, míg a halál el nem választ?”

„Igen.”

Harry csak a hadiállapot megszűnése után, a harctérről dicsőségben, de sebzetten hazatérve tudta meg, hogy Emma életet adott a fiuknak, Sebastian Arthur Cliftonnak. Az pedig csak a teljes felépülése után derült ki a számára, hogy Hugo Barringtont rettenetes körülmények között meggyilkolták, és ilyenformán újabb problémát hagyott örökül a Barrington családra. Ez a dilemma pedig ugyanolyan pusztító erejűnek bizonyult, mint az, hogy ő nem veheti feleségül a nőt, akit szeret.

Harry semmiféle jelentőséget nem tulajdonított annak a ténynek, hogy néhány héttel idősebb legjobb barátjánál, Giles Barringtonnál, aki egyben Emma bátyja is – egészen addig, amíg meg nem tudta, hogy akár ő is örökölheti a család nemesi rangját, óriási birtokait, számtalan vagyontárgyát, a végrendelet szóhasználatával élve annak minden velejárójával. Sietve kinyilvánította, hogy nem érdekli a Barrington-örökség, és ezer örömmel lemond minden születési előjogról, amely szerint előnyt élvezhetne Gilesszal szemben. A legfőbb angol herold, a Térdszalagrend Címerkirálya hajlandónak mutatkozott arra, hogy ezt elfogadja, és az ügy a kölcsönös jóhiszeműség jegyében rendeződjön. Csakhogy Lord Preston, a felsőház munkáspárti képviselője Harry fogadatlan prókátoraként lépett föl: ádáz küzdelmet folytatott a nemesi rangjáért anélkül, hogy őt megkérdezte volna.

„Elvi kérdésről van szó” – magyarázta Lord Preston az őt kérdőre vonó parlamenti tudósítóknak.

„Elfogadod-e ezt a férfit törvényes férjedül, hogy Isten rendelése szerint együtt éljetek a házasság szent kötelékében?”

„Igen.”

Harry és Giles a kis epizód során mindvégig elválaszthatatlan barátok maradtak, annak dacára, hogy hivatalosan ellenérdekelt felek voltak az ország legfelsőbb törvényszékén, illetve az országos napilapok címoldalán.

Mindketten kitörő örömmel fogadták volna a lordkancellár ítéletét, ha az első padban ott ül Emma és Giles nagyapja, Lord Harvey is – de ő már nem értesülhetett a diadaláról. A nemzetet megosztotta az ügy végkifejlete, a két családra pedig az a nehéz feladat hárult, hogy összeszedegessék ripityára tört életük darabkáit.

A lordkancellár döntésének másik következménye – ahogy azt a lapok sietve kifejtették hírekre éhes olvasóiknak – az volt, hogy Harry és Emma az ország legmagasabb törvényszékének ítélete szerint nem ugyanabból a vérvonalból származik, ennélfogva a férfi immár szabadon törvényes hitvesévé fogadhatja gyermeke anyját.

„E gyűrűvel hites feleségemmé fogadlak, testemmel imádlak, és minden földi javammal fölruházlak téged.”

Harry és Emma azonban tudták, hogy az ember által hozott döntés nem bizonyítja minden kétséget kizáróan, hogy Hugo Barrington nem Harry apja, és gyakorló keresztényekként aggasztotta őket, hogy megszeghetik Isten törvényét.

Mindaz, amin keresztülmentek, nem csökkentette az egymás iránt érzett szerelmüket, sőt inkább megerősítette azt, és Emma az édesanyja, Elizabeth bátorításával, illetve Maisie Tancock áldásával elfogadta Harry házassági ajánlatát. A fiatalasszonyt csak az szomorította el, hogy egyik nagyanyja sem érhette meg a szertartást.

A menyegzőre nem Oxfordban került sor, ahogy eredetileg tervezték. Az egyetemi esküvő fénye és pompája, valamint a nyilvánosság óhatatlanul rájuk irányuló figyelme helyett a bristoli anyakönyvi hivatalban lebonyolított egyszerű ceremóniát választották, amelyen csupán a családtagok és néhány közeli barát vett részt.

Harry és Emma talán legszomorúbb döntése az volt, amikor kénytelen-kelletlen megfogadták, hogy Sebastian Arthur Clifton lesz az egyetlen gyermekük.

2. fejezet

Harry és Emma elutazott Skóciába, hogy az újdonsült feleség néhai nagyszülei, Lord és Lady Harvey ősi rezidenciáján, a Mulgelrie-kastélyban töltsék a mézesheteket. A kis Sebastiant Elizabeth gondjaira bízták.

A kastély szép emlékeket idézett, hiszen mielőtt Harry megkezdte oxfordi tanulmányait, ott vakációztak. Most hegyi túrázással töltötték az időt: mire visszaértek a kastélyba, a nap már többnyire lebukott a legmagasabb csúcs mögé. A vacsoránál a szakács rendre fölidézte, hogy Clifton úrfi mindig háromszor kért a húslevesből, utána pedig a duruzsoló tűz mellett üldögélve Evelyn Waugh-t, Graham Greene-t és Harry nagy kedvencét, P. G. Wodehouse-t olvasták.

Két hét múlva – amely idő alatt jóval több skót-felföldi szarvasmarhával találkoztak, mint élő emberrel – vonakodva vágtak neki a Bristolba vezető hosszú útnak. A békés családi élet reményében érkeztek meg a Barrington-rezidenciára – de az élet másként hozta.

Elizabeth saját bevallása szerint már alig várta, hogy megszabaduljon Sebastiantől. Az unokája egyszer még meg is ríkatta őt – mesélte Emma édesanyja, miközben a Kleopátra névre hallgató sziámi macskája az ölébe szökkent, és mindjárt el is szunnyadt. – Őszintén szólva nagyon örülök, hogy megjöttetek – tette hozzá Elizabeth. – Két hét alatt egyszer sem sikerült megfejtenem a Times keresztrejtvényét.

Harry megköszönte az anyósának a segítségét, majd visszavitték az ötéves ördögfiókát a Barrington-házba.

Giles még Harry és Emma házasságkötése előtt fölajánlotta – méghozzá ellentmondást nem tűrően –, hogy mivel ő munkáspárti képviselőként Londonban tölti ideje nagy részét, tekintsék otthonuknak a Barrington-házat. A rezidencia, amelyhez tízezer kötetes könyvtár, tágas park és több hatalmas istálló is tartozott, tökéletesen megfelelt nekik. Harry nyugodtan írhatta a William Warwickról szóló detektívregényeit, Emma mindennap lovagolhatott, Sebastian pedig kedvére játszhatott a végtelen birtokon, és rendszeresen furcsa állatok társaságában jelent meg az ötórai teán.

Giles hétvégén gyakran elautózott Bristolba. Péntek esténként velük vacsorázott, szombat délelőtt pedig fogadóórát tartott a választóinak, majd beugrott a dokkmunkások klubjába, hogy megigyon pár korsó sört a titkárával, Griff Haskinsszel. Délután Griff, valamint tízezer választópolgár társaságában ellátogatott az Eastville stadionba, hogy megnézze a többször vesztő, mint nyerő városi futballcsapat, a Bristol Rovers soron következő mérkőzését. Giles még a titkárának sem vallotta be soha, hogy szívesebben töltené a szombat délutánjait a bristoli rögbicsapat meccsein. Griff ugyanis figyelmeztette volna, hogy a rögbimeccsen ritkán gyűlik össze kétezernél több néző, és azok többsége is konzervatív szavazó.

Vasárnap reggelente Giles Harryvel és Emmával együtt ott térdepelt a Sziklás Szűz Mária-templomban. Harry biztosra vette, hogy a barátja számára ez is csak amolyan munkaköri kötelesség, hiszen az iskolában mindig keresett valami kifogást, hogy megússza az istentiszteletet. Azt viszont senki sem tagadhatta, hogy Giles csillagzata egyre emelkedik, mert lelkiismeretes, nagy munkabírású képviselő hírében áll.

De Giles hétvégi látogatásai egyszer csak minden magyarázat nélkül megritkultak. Ha Emma szóba hozta a témát, a bátyja mindig motyogott valamit a parlamenti kötelezettségeiről. Harryt azonban nem győzte meg, és csak remélni tudta, hogy a sógora a következő választáson nem veszti el csekély többséggel kivívott mandátumát.

Aztán egy péntek este kiderült, milyen „más irányú elfoglaltságai” voltak a férfinak az utóbbi hónapokban. A hét folyamán telefonált Emmának, hogy a hétvégén számíthatnak rá, és már a pénteki vacsorán is részt tud venni. Csak azt nem árulta el, hogy vendéget is hoz.

Emmának általában tetszettek Giles barátnői, akik vonzó lányok voltak, sokszor kissé kelekótyák, és kivétel nélkül imádták a bátyját – igaz, a többségük lapátra került, mire jobban megismerhette volna őket. De ezúttal más volt a helyzet.

Amikor Giles péntek este bemutatta Virginiát, Emmának komoly fejtörést okozott, hogy mit láthat a bátyja abban a nőben. Azt még értette, hogy Virginia szép, és jók az összeköttetései – hiszen mire leültek vacsorázni, a lány többször is emlékeztette őket arra, hogy az év legszebb elsőbálosának választották (még 1934-ben), azt pedig pontosan háromszor említette, hogy az apja Fenwick őrgrófja.

Emma ezt még talán az idegesség számlájára írta volna, ha Virginia nem piszkálja kelletlenül az ételt, és nem súgja oda Gilesnak épp csak annyira hangosan, hogy biztosan meghallják ők is, milyen nehéz lehet Gloucestershire-ben rendes házi személyzetet találni. Emma nagy meglepetésére Giles csak mosolygott Virginia megjegyzésén, és nem szállt vele vitába. A húga már éppen mondani készült valamit, amit utólag biztosan megbánt volna, amikor Virginia közölte, hogy kimerítette ez a hosszú nap, és most már visszavonulna.

Miután fölállt, és az egy lépéssel mögötte haladó Giles kíséretében távozott az asztaltól, Emma átsétált a szalonba, töltött magának egy jókora adag whiskyt, és lerogyott a legközelebbi karosszékbe.

– A Jóisten tudja, mit kezd majd anyám Lady Virginiával.

Harry elmosolyodott. – Hogy édesanyád mit gondol róla, az nemigen számít, mert szerintem Virginiának is nagyjából annyi idő jut majd, mint Giles többi barátnőjének.

– Én ebben nem vagyok ennyire biztos. Egyre csak azon töröm a fejem, vajon miért érdekli őt a bátyám, mert az nyilvánvaló, hogy nem szerelmes belé.

Miután Giles és Virginia a vasárnapi ebéd után kocsiba ültek, és visszamentek Londonba, Emma hamar megfeledkezett Fenwick őrgrófjának a lányáról, mert ennél sokkal égetőbb problémája akadt: újabb dadus hagyta ott őket. Az asszony szerint az volt az utolsó csepp a pohárban, amikor sündisznót talált az ágyában. Harry némiképp együtt érzett vele.

– Az sem segít, hogy egyedüli gyerek – mondta Emma aznap este, miután végre-valahára ágyba dugta a kisfiát. – Biztos nem jó neki, hogy nincs játszótársa.

– Engem ez sosem zavart – felelte a könyvéből föl sem nézve Harry.

– Édesanyádtól tudom, hogy te is megérted a pénzedet, mielőtt a Szent Bédába kerültél. Meg aztán az ő korában többet voltál a kikötőben, mint otthon.

– Úgyis nemsokára beíratjuk a Szent Bédába.

– És addig mit csináljak vele? Vigyem le minden reggel a kikötőbe?

– Nem is rossz ötlet.

– Vedd komolyan a dolgot, drágám. Ha nincs az öreg Jack, még mindig ott lennél.

– Ez igaz – mondta Harry, és megemelte nem létező poharát a nagy emberre. – De ugyan mit tehetnénk?

Emma olyan sokára válaszolt, hogy a férje már azt hitte, elaludt. – Talán eljött az ideje, hogy legyen még egy gyerekünk.

Harry annyira meglepődött, hogy becsukta a könyvét, és jól megnézte magának a feleségét, mert nem volt biztos benne, hogy jól hallotta. – De hát mintha megállapodtunk volna...

– Igen, megállapodtunk. És nem is gondoltam meg magam, de ez még nem ok arra, hogy ne vegyük fontolóra az örökbefogadást.

– És ez miért jutott eszedbe éppen most, drágám?

– Mert nem megy ki a fejemből az a kislány, akit az apám irodájában találtak azon az éjszakán, amikor meghalt – Emmának sehogy sem jött a szájára a „meggyilkolták” szó –, és nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy talán az ő gyereke.

– De hát arra nincs semmi bizonyíték. És egyébként sem biztos, hogy megtalálnád a kislányt ennyi idő után.

– Arra gondoltam, hogy kikérem egy ismert krimiíró tanácsát.

A férfi alaposan átgondolta a választ. – William Warwick valószínűleg azt javasolná, hogy próbáld meg fölkutatni Derek Mitchellt.

– De nyilván nem felejtetted el, hogy Mitchell az apámnak dolgozott, és nem igazán viselte szívén a mi sorsunkat.

– Ez igaz – felelte Harry –, és pontosan ezért kérném ki éppen az ő tanácsát. Hiszen ő az egyetlen, aki tudja, hol vannak elföldelve a hullák.

Abban állapodtak meg, hogy a Grand Hotelben találkoznak. Emma a megbeszélt időpontnál pár perccel korábban érkezett, és az előcsarnok sarkában választott ki egy fotelt, hogy ne hallgathassák ki a beszélgetésüket. Míg várt, még egyszer átfutotta magában a tervezett kérdéseit.

Az óra éppen elütötte a négyet, amikor Mr. Mitchell belépett az előcsarnokba. Amióta Emma utoljára látta, meghízott egy kicsit, és az ősz hajszálai is megszaporodtak, de az összetéveszthetetlen bicegése változatlanul fölért egy névjegykártyával. A nő első gondolata az volt, hogy Mitchellt inkább bankárnak nézné az ember, mintsem magánnyomozónak. A férfi egyértelműen fölismerte Emmát, hiszen mindjárt arrafelé indult el.

– Örülök, hogy újra láthatom, Mrs. Clifton – reszkírozott meg egy szívélyes fordulatot.

– Kérem, foglaljon helyet – mondta Emma, és azon morfondírozott, vajon a férfi is ugyanolyan ideges-e, mint ő. Úgy döntött, egyből a tárgyra tér. – Azért akartam találkozni önnel, Mr. Mitchell, mert szükségem van egy magánnyomozó segítségére.

A férfi nyugtalanul fészkelődött a fotelben.

– Amikor a legutóbb találkoztunk, megígértem, hogy kiegyenlítem apám tartozását. – Ez Harry ötlete volt: szerinte ezzel bizonyíthatja Mitchellnek, hogy komolyan igényt tart a szolgálataira. Emma előhúzott a táskájából egy borítékot, és átadta a férfinak.

– Köszönöm – mondta a szemmel láthatóan meglepett Mitchell.

Emma így folytatta: – Amint arra nyilván emlékszik, legutóbb a csecsemőről esett szó köztünk, akit az apám irodájában találtak meg egy fonott kosárban. Blakemore főfelügyelő foglalkozott az üggyel, amint arra bizonyára ön is emlékszik, és ő azt mondta a férjemnek, hogy a kislányt a városi gyámhatóság vette gondjaiba.

– Ez a szokásos gyakorlat, feltéve hogy senki sem jelentkezik érte.

– Igen, ezt már én is kiderítettem, és éppen tegnap beszéltem a városháza illetékes osztályának vezetőjével, de ő nem volt hajlandó információt adni arról, hol lehet most a kislány.

– Ez bizonyára az ügyész utasítására történt, hogy megvédjék a gyereket a kíváncsiskodó újságíróktól. De ez nem azt jelenti, hogy ne lehetne kideríteni a hollétét.

– Ezt örömmel hallom. – Emma némi habozás után folytatta: – De mielőtt elindulnánk ezen az úton, meg kell győződnöm róla, hogy a kislány az apám gyermeke.

– Biztosíthatom önt, Mrs. Clifton, hogy ehhez semmi kétség nem férhet.

– Miért ilyen biztos a dolgában?

– Részletesen elmondhatok önnek mindent, de attól félek, hogy kellemetlenül fogja érinteni.

– Nézze, Mr. Mitchell, nem hiszem, hogy olyasmit tud mondani az apámról, amin meglepődnék.

Mitchell kis szünet után belevágott: – Nyilván ön is tudja, hogy abban az időszakban, amikor a szolgálataimat igénybe vette, Hugo Barrington Londonba költözött.

– Pontosabban elmenekült az esküvőm napján.

Mitchell ehhez nem fűzött kommentárt. – Úgy egy év múlva egy bizonyos Miss Olga Piotrovskához költözött a Lowndes Square-re.

– Ezt hogy engedhette meg magának? Hiszen a nagyapámtól egy árva pennyt sem kapott!

– Valóban nem volt rá pénze. Hadd ne köntörfalazzak: nem csupán együtt élt Miss Piotrovskával, hanem az ő kontójára élt.

– Tud mondani valamit a hölgyről?

– Nem is keveset. Lengyel születésű, de 1941-ben elmenekült Varsóból, miután a szüleit letartóztatták.

– Mi volt a bűnük?

– Az, hogy zsidók voltak – felelte szenvtelenül Mitchell. – Szóval Miss Piotrovska a család egyes vagyontárgyainak köszönhetően átjutott a határon, és Londonba utazott, ahol kivett egy lakást a Lowndes Square-en. Nem sokkal ezután egy közös barátjuk koktélpartiján megismerkedett az ön édesapjával, aki pár hétig udvarolt a hölgynek, majd beköltözött a lakásába, és a szavát adta, hogy feleségül veszi, mihelyt elintéződik a válása.

– Az imént azt mondtam, nem tud meglepni. De tévedtem.

– Jön még rosszabb is – folytatta a nyomozó. – Amikor az ön nagyapja elhunyt, Sir Hugo egyből lapátra tette Miss Piotrovskát, majd visszatért Bristolba, hogy benyújtsa igényét az örökségére, és elfoglalja helyét a Barrington Hajótársaság igazgatótanácsi elnökének székében. De előbb még ellopta Miss Piotrovskától az összes ékszerét, valamint több értékes festményt.

– Ha ez igaz, miért nem tartóztatták le?

– Letartóztatták – mondta Mitchell –, és már éppen vádat akartak emelni ellene, amikor a bűntársa, Toby Dunstable, aki ellene vallott, a tárgyalás előtti éjszaka öngyilkos lett a cellájában.

Emma lehajtotta a fejét.

– Inkább ne folytassam, Mrs. Clifton?

– De igen. – Emma a férfi szemébe nézett. – Mindent tudnom kell.

– Amikor az édesapja visszajött Bristolba, nem tudott róla, hogy Miss Piotrovska állapotos. Meg is szülte a kislányát, akinek a születési bizonyítványán az áll, hogy Jessica Piotrovska.

– Ezt honnan tudja?

– Onnan, hogy amikor az ön édesapja már nem tudta kifizetni a benyújtott számláimat, Miss Piotrovska fogadott alkalmazásába. A sors iróniája, hogy éppen akkor fogyott el a pénze, amikor az ön édesapja egy vagyont örökölt. Ezért utazott le Bristolba a kis Jessicával. Tudatni akarta Sir Hugóval, hogy van még egy gyereke, mert úgy érezte, hogy kötelessége fölnevelni a kislányt.

– Most pedig már az én kötelességem – mondta halkan Emma, majd kis szünet után így folytatta: – De fogalmam sincs, hogyan fogjak hozzá a kereséséhez, és reméltem, hogy ön tud ebben segíteni.

– Megteszem, ami tőlem telik, Mrs. Clifton. De ennyi idő elteltével nem lesz könnyű. Ha jutok valamire, arról ön fog tudni először. – Azzal a detektív fölállt.

Emma némi bűntudattal nézett az elsántikáló Mitchell után. Még egy csésze teával sem kínálta meg...

Emma alig várta, hogy hazaérjen, és beszámolhasson Harrynek a Mitchell-lel folytatott beszélgetéséről. Amikor berobogott a Barrington-ház könyvtárszobájába, a férje éppen letette a telefont, és olyan széles vigyor ült ki az arcára, hogy Emma csak ennyit mondott: – Te kezdd.

– Az amerikai kiadóm azt akarja, hogy tegyek egy körutat az Államokban a jövő hónapban, amikor megjelenik a könyvem.

– Ez csodálatos hír, drágám. Végre találkozhatsz Phyllis nénikémmel, nem is beszélve Alistair kuzinomról.

– Már alig várom.

– Ne gúnyolódj, te gyerek!

– Nem gúnyolódom, mert a kiadóm fölvetette, hogy te is velem jöhetnél. Úgyhogy találkozhatsz velük te is.

– Ezer örömmel veled tartanék, drágám, de aligha lehetne rosszabb az időzítés. Ryan dadus ugyanis összecsomagolt, és bármilyen kínos, el kell mondanom neked, hogy a közvetítő ügynökség kihúzott minket a listájáról.

– Talán rá tudom beszélni a kiadómat, hogy hadd jöjjön velünk Seb is.

– Aminek alighanem az lenne a vége, hogy mindnyájunkat kitoloncolnának – mondta Emma. – Nem, én inkább itthon maradok Sebbel, amíg te meghódítod a gyarmatokat.

Harry a karjaiba zárta a feleségét. – Kár. Pedig nagyon vártam a második nászutunkat. Apropó, mire jutottál Mitchell-lel?

Harry éppen Edinburghban mondott beszédet az irodalomkedvelők díszebédjén, amikor Derek Mitchell fölhívta Emmát.

– Lehet, hogy van egy nyom, amin elindulhatok – mondta, be sem mutatkozva. – Hol találkozhatunk?

– Holnap délelőtt tízkor ugyanott?

Emma alig tette le a telefont, máris újra megcsörrent. A húga volt a vonalban.

– Micsoda kellemes meglepetés, Grace! De ahogy téged ismerlek, biztos jó okod volt rá, hogy fölhívj.

– Van, aki teljes munkaidőben dolgozik – emlékeztette Grace. – De igazad van. Azért telefonálok, mert tegnap este meghallgattam Cyrus Feldman professzor előadását.

– A kétszeres Pulitzer-díjasét? – kérdezte Emma, hátha sikerül elkápráztatnia a húgát. – A Stanford Egyetemen tanít, ha jól emlékszem.

– Le vagyok nyűgözve. És ami még fontosabb, téged is lenyűgözött volna az előadása.

– Ő közgazdász, ugye? – Emma nemigen értette, mire akar kilyukadni a húga. – Az nem igazán a szakterületem.

– Nekem sem, de amit a közlekedésről mondott...

– Lebilincselően hangzik.

– Az is volt – mondta a gunyoros megjegyzésről tudomást sem véve Grace. – Különösen, amikor a hajózás jövőjének témáját érintette. A Brit Tengerentúli Légiközlekedési Vállalat ugyanis azt tervezi, hogy rendszeres London–New York-járatot indít.

Emma már tudta, miért telefonált a húga. – Van remény arra, hogy hozzájuthatunk az előadás átiratához?

– Jobbat mondok: Feldman körútjának következő állomása Bristol, úgyhogy meghallgathatod személyesen.

– És talán válthatok vele néhány szót az előadás után. Annyi mindent szeretnék kérdezni tőle!

– Az jó ötlet, de azért vigyázz. Mert igaz, hogy a professzor azon ritka férfiak egyike, akiknek nagyobb az agya, mint a golyói, de a negyedik feleségénél tart, és az asszonyt tegnap nem hozta magával.

Emma elnevette magát. – Roppant közönséges vagy, kishúgom, de azért köszönöm a tanácsot.

Harry másnap délelőtt elvonatozott Edinburghból Manchesterbe, és miután megtartotta előadását a városi könyvtárban összegyűlt kis csoportnak, elérkezett a kérdések ideje.

Az elsőt óhatatlanul egy újságíró tette föl. Ők rendszerint bejelentés nélkül érkeztek, és nemigen érdekelte őket Harry legújabb könyve. Aznap a Manchester Guardian volt soron.

– Hogy van Mrs. Clifton?

– Köszönöm kérdését, jól – felelte óvatosan Harry.

– Igaz, hogy egy házban laknak Sir Giles Barringtonnal?

– Elég nagy az a ház.

– Bántja, hogy Sir Gilesé lett az édesapja teljes hagyatéka, ön pedig nem kapott semmit?

– Csöppet sem. Nekem ott van Emma, és soha nem is vágytam másra.

Ezzel Harry egy pillanatra a zsurnaliszta torkára forrasztotta a szót, így közbevághatott egy egyszerű érdeklődő.

– Mikor kapja meg William Warwick végre Davenport főfelügyelő posztját?

– A következő könyvben még nem – felelte mosolyogva Harry. – Efelől biztosíthatom.

– És az igaz, Mr. Clifton, hogy alig három év alatt hét dadust fogyasztottak el?

Lám, Manchesterben nem csak egy újság van...

A pályaudvarra menet Harry ugyan morgolódott a kocsiban a sajtó miatt, de a kiadó manchesteri képviselője kifejtette, hogy az eladott példányszámra nincs rossz hatással a felhajtás. Harry azonban azt is tudta, hogy Emmát aggasztja az újságírók szűnni nem akaró érdeklődése, mert annak Sebastian láthatja a kárát, ha elkezdi az iskolát.

– A kisfiúk nagyon kegyetlenek tudnak lenni – figyelmeztette a férjét.

– De őt legalább nem náspángolják majd el, amiért kinyalta a zabkásás tálkát – mondta Harry.

Emma a megbeszéltnél pár perccel korábban lépett be a hotel előcsarnokába, de Mitchell már ott ült az egyik bokszban. Amikor Emma odaért, a férfi azonnal fölpattant. – Óhajt egy csésze teát, Mr. Mitchell? – kérdezte még állva Emma.

– Köszönöm, nem kérek, Mrs. Clifton. – Mitchell, akinek nem volt kenyere a bájcsevegés, visszaült a helyére, hátradőlt, és már nyitotta is ki a jegyzetfüzetét. – Úgy néz ki, a városi gyámhatóság Jessica Smitht...

– Smitht? – csodálkozott Emma. – Miért nem Piotrovskát, netán Barringtont?

– Én arra tippelek, hogy úgy túl könnyű lett volna kinyomozni a hollétét. Gyanítom, hogy a halottkém a halottszemle után ragaszkodott a névváltoztatáshoz. Szóval a városi gyámhatóság egy bizonyos dr. Barnardo bridgwateri gyermekotthonában{1} helyezett el egy bizonyos Miss J. Smitht.

– Miért éppen Bridgwaterben?

– Alighanem a legközelebbi otthonba került, ahol volt szabad hely.

– És még mindig ott van?

– Amennyire tudom, igen. De kiderítettem azt is, hogy Barnardo az ott lakó kislányok közül többet is ausztráliai otthonokba akar küldeni.

– És ugyan miért?

– Az ausztrál bevándorlási politika miatt. Tíz fonttal támogatják a fiatalok kiutazását, és különösen a lányokért vannak oda.

– Pedig azt gondolná az ember, hogy inkább a fiúknak örülnek.

– A jelek szerint azokból már van ott elég – mondta Mitchell, és ritkaságszámba menő vigyor ült ki az arcára.

– Akkor mielőbb el kell látogatnunk Bridgwaterbe.

– Lassan a testtel, Mrs. Clifton. Ha túl lelkesnek mutatkozik, könnyen összeállhat a fejükben a kép, és ha rájönnek, hogy miért érdekli annyira Miss J. Smith, úgy fognak dönteni, hogy ön és Mr. Clifton nem alkalmasak nevelőszülőnek.

– De hát mi okuk lenne rá, hogy elutasítsanak minket?

– Először is az ön neve. Arról nem is beszélve, hogy nem voltak összeházasodva Mr. Cliftonnal, amikor a fiuk megszületett.

– Akkor mit javasol? – kérdezte halkan Emma.

– Azt, hogy jelentkezzenek a megszokott csatornákon. Ne keltsenek olyan benyomást, hogy égetően sürgős önöknek a dolog, és keltsék azt a látszatot, hogy ők hozzák a döntéseket.

– De mi a biztosíték arra, hogy nem utasítanak el minket így is?

– Finoman a helyes irányba kell majd terelgetnie őket, ugyebár, Mrs. Clifton.

– Mire gondol?

– Amikor kitölti a jelentkezési lapot, le kell majd írnia, hogy lehetőség szerint milyen gyereket fogadna örökbe. Így mindenki rengeteg időt és fáradságot spórol meg. Tehát ha egyértelműen leírja, hogy öt-hat éves kislányt szeretne, mert már van egy kicsivel nagyobb fia, azzal szűkíti a kört.

– Van még valami javaslata?

– Igen – felelte Mitchell. – A vallásra vonatkozó kérdésnél azt jelölje meg, hogy mindegy.

– Ez miért segít?

– Azért, mert Miss Jessica Smith úgy szerepel a nyilvántartásban, hogy anyja zsidó, apja ismeretlen.

3. fejezet

– Hogy kaphatott egy savanyú képű brit Ezüst Csillagot? – kérdezte a Harry beutazóvízumát vizsgálgató határőrtiszt az Idlewild repülőtéren.

– Hosszú történet – felelte Harry, mert úgy érezte, nem lenne bölcs dolog, ha elmesélné, hogy amikor legutóbb megérkezett New Yorkba, egyből letartóztatták gyilkosságért.

– Érezze jól magát az Államokban – mondta a határőr, és kezet rázott vele.

– Köszönöm – mondta Harry, és igyekezett nem túl meglepett arcot vágni. Az útjelző táblákat követve eljutott a csomagkiadóig, és amíg a bőröndjére várt, még egyszer átfutotta a kapott instrukciókat. A tervek szerint a Viking Press reklámfőnöke fogadja, aki elkíséri a szállodába is, és eligazítja a programját illetően. Mivel Harryt a nagy-britanniai városokban mindig a helyi értékesítési képviselő kísérte, nem tudta pontosan, mi az a „reklámfőnök”.

Miután megkapta a régi iskolai kofferét, következett a vámvizsgálat. A vámtiszt megkérte, hogy nyissa ki a bőröndjét, majd kutyafuttában átnézte a tartalmát, krétával jókora keresztet rajzolt az oldalára, és intett Harrynek, hogy mehet tovább. Harry átsétált a hatalmas, félkör alakú tábla alatt, amelyen a fülig érő szájú polgármester, William O’Dwyer fényképe fölött az „Isten hozta New Yorkban!” felirat virított.

Az érkezési váróban egyenruhás sofőrök sorakoztak, kezükben névtáblával. Harry a „Clifton” feliratot kereste, majd amikor megtalálta, rámosolygott a táblát szorongató sofőrre. – Én vagyok az.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Clifton – mondta a sofőr. – Charlie vagyok. – Úgy kapta föl Harry nehéz kofferét, mintha az csupán egy aktatáska volna. – Ő pedig a reklámfőnökünk, Natalie.

Harry a fiatal nő felé fordult, aki az instrukcióiban csak „N. Redwood” néven szerepelt. A divatosan vágott szőke hajú, kék szemű nő csaknem ugyanolyan magas volt, mint Harry, aki ilyen vakítóan fehér fogsort még csak fogpasztát reklámozó plakáton látott. Ráadásul mindehhez igazi formásan telt alak társult. Harry a háború utáni Nagy-Britanniában, ahol mindent jegyre adtak, soha nem látott Natalie-hez fogható jelenséget.

– Örvendek, Miss Redwood – mondta, majd kezet fogtak.

– Részemről a szerencse, Harry – felelte a lány. – Kérem, szólítson Natalie-nek – tette hozzá, miközben a sofőrt követve elhagyták a csarnokot. – Nagy rajongója vagyok. Egyszerűen imádom William Warwickot, és nincs kétségem afelől, hogy a legújabb könyve is bombasiker lesz.

Kiléptek a járdára. Harry még életében nem látott ilyen hosszú limuzint. A sofőr kinyitotta a hátsó ajtót. Harry félreállt, hogy előreengedje Natalie-t.

– Ó, imádom az angolokat! – mondta a lány, miközben Harry is beszállt mellé, és a limuzin besorolt a város felé tartó, lassan hömpölygő forgalomba. – Először a szállodájába megyünk. A Pierre-ben foglaltam le magának egy tizenegyedik emeleti lakosztályt. Lesz egy kis ideje, hogy fölfrissítse magát, mielőtt Mr. Guinzburggal ebédel a Harvard klubban. Elárulom, hogy Mr. Guinzburg már nagyon várja a személyes találkozást.

– Én is – mondta Harry. – Ő adta ki a börtönnaplómat, és az első William Warwick-regényemet is, úgyhogy hálával tartozom neki.

– És rengeteg időt meg pénzt ölt abba, hogy a Kockázat nélkül is fölkerüljön a bestsellerlistára. Megkért, hogy részletesen tájékoztassam önt az erre vonatkozó terveinkről.

– Örömmel hallgatom. – Azzal Harry kipillantott az ablakon, hogy szemügyre vegye a látnivalókat, amelyeket legutóbb a sárga rabszállító buszból látott. Akkor nem a Pierre Hotelben foglaltak neki lakosztályt...

A lábát megérintette egy kéz. – Sok mindent kell átvennünk, mielőtt találkozna Mr. Guinzburggal – mondta Natalie, és átnyújtott egy vaskos kék dossziét. – Először is hadd magyarázzam el, hogyan szándékozunk följuttatni a könyvét a bestsellerlistára, mert egészen másként csináljuk, mint ahogy Angliában szokás.

Harry kinyitotta a dossziét, és megpróbált koncentrálni. Még soha nem ült olyan nő mellett, akire mintha ráöntötték volna a ruháját.

– Amerikában – folytatta Natalie – az embernek mindössze három hét áll rendelkezésére ahhoz, hogy a könyve fölkerüljön a New York Times bestsellerlistájára. Ha ennyi idő alatt nem kerül be a legjobb tizenötbe, a könyvesboltok összecsomagolják a Kockázat nélkül készleten maradt példányait, és visszaküldik őket a kiadónak.

– Ez őrültség – mondta Harry. – Angliában, ha a könyvesbolt megrendel egy könyvet, a kiadó úgy veheti, hogy eladta.

– Nem ajánlják föl a boltoknak, hogy amit nem tudnak eladni, azt visszaküldhetik?

– Természetesen nem – mondta Harry, akit megdöbbentett a gondolat.

– És igaz, hogy még mindig árkedvezmény nélkül árusítják a könyveket?

– Persze hogy igaz!

– Nos, akkor meg fogja látni, hogy nálunk ez is másképp van, mert ha a könyve bekerül az első tizenötbe, automatikusan megfeleződik a borítón feltüntetett ár, és a könyv az üzlet hátsó részébe kerül.

– De miért? Hiszen egy bestsellernek feltűnő helyen kell lennie, lehetőség szerint a kirakatban, és semmiképpen nem szabad engedményt adni az árából!

– Ez nem így van, mióta a reklámszakértő fiúk fölfedezték, hogy azok közül, akik egy bizonyos bestsellerért jönnek, és hátra kell menniük érte a bolt végébe, minden harmadik vesz még egy könyvet, mire odaér, és minden ötödik elvisz két másik könyvet.

– Nagyon ravasz. De nem hiszem, hogy ez Angliában valaha is elterjedne.

– Gyanítom, hogy csak idő kérdése, de most legalább láthatja, miért olyan fontos, hogy a könyve mihamarabb fölkerüljön a listára. Hiszen ha az ár megfeleződik, a regénye valószínűleg még több héten át tartja az előkelő helyét. Az az igazság, hogy nehezebb lekerülni a listáról, mint fölkerülni rá. Ha viszont nem sikerül, akkor a Kockázat nélkül egy hónapon belül eltűnik a könyvesboltok polcairól, és vesztünk rajta egy rakás pénzt.

– Felfogtam – mondta Harry, miközben a limuzin lassan áthaladt a Brooklyn-hídon, és ő viszontláthatta a sárga taxikat meg a szivarcsonkot rágcsáló sofőrjeiket.

– És tovább nehezíti a dolgunkat, hogy huszonegy nap alatt tizenhét különböző várost kell végigjárnunk.

– Járnunk?

– Igen, én fogom majd a kezét a körút során – mondta lezserül Natalie. – Rendszerint New Yorkban maradok, és minden városban a helybeli hirdetési osztály ad valakit az odalátogató szerzők mellé, de most nem így lesz, mert Mr. Guinzburg ragaszkodott hozzá, hogy egy percre sem hagyhatom magára. – Natalie keze ismét hozzáért Harry lábához, majd a nő lapozott egyet az ölében heverő dossziéban.

Harry a nőre pillantott, aki rávillantott egy kacér mosolyt. Most flörtöl vele? Nem, az lehetetlen! Hiszen most látják egymást először.

– Már több nagy rádiócsatornánál is lekötöttem magának szereplést, köztük a Matt Jacobs Show-ban, amelyet minden reggel tizenegymillióan hallgatnak. Senki sem tudja hatékonyabban kiszórni a könyveket a boltokból, mint Matt.

Harrynek több kérdése is lett volna, de Natalie folyamatosan tüzelt, mint egy Winchester puska.

– Figyelmeztetem – darálta levegőt sem véve –, hogy a népszerű rádióműsorokban többnyire csak pár percet fog kapni, itt nem úgy mennek a dolgok, mint a maguk BBC-jénél. A „mélyreható beszélgetés” fogalmát nemigen értik. Ügyeljen arra, hogy a rendelkezésére álló idő alatt a lehető legtöbbször mondja el a könyv címét.

Harry lapozgatni kezdte a programját. Úgy tűnt, minden nap más városban virrad rá, és mindenhol meg kell jelennie egy kora reggeli rádióműsorban, majd számtalan további interjút ad, aztán futás a reptérre.

– Minden szerzőjük ilyen bánásmódban részesül?

– Korántsem – felelte Natalie, és a kezét ismét Harry lábára tette. – És most rátérnék arra, hogy mi magával a legnagyobb problémánk.

– Problémájuk van velem?

– Bizony, bizony. Arról van szó, hogy a rádióriporterek többsége a börtönben töltött idejéről akar majd hallani, meg arról, hogy miért kapott egy angol Ezüst Csillagot, de magának mindig vissza kell kanyarodnia a könyvhöz.

– Angliában ezt meglehetősen közönségesnek találnák.

– Amerikában viszont közönséges módszerekkel lehet fölkerülni a bestsellerlistára.

– De hát a könyvről nem akarnak beszélgetni velem?

– Nézze, Harry, biztosra veheti, hogy egyikük sem olvasta el. Nap mint nap tucatnyi új regény landol az asztalukon, úgyhogy szerencsésnek mondhatja magát, ha a címén kívül bármit is elolvastak a könyvéből. Ha még a nevére is emlékeznek, az szintén nagy ajándék. Csak azért hajlandók beszélgetni magával a műsorukban, mert maga börtönviselt ember, akit Ezüst Csillaggal tüntettek ki. Úgyhogy fordítsuk ezt az előnyünkre, és nyomjuk a könyvet, mint az őrült. – Itt tartott Natalie, amikor a limuzin megállt a Pierre Hotel előtt.

Harry már nagyon szeretett volna hazamenni Angliába.

A sofőr kiugrott, és fölnyitotta a csomagtartót, miközben már el is indult a kocsi felé egy londiner. Natalie a hotel előcsarnokán át a recepcióhoz vezette a vendégét, ahol annak csak annyi dolga volt, hogy megmutassa az útlevelét, és aláírja a bejelentőlapot. Úgy tűnt, Natalie alaposan előkészítette a terepet a nagy ember fogadásához.

– Üdvözöljük a Pierre-ben, Mr. Clifton – mondta a recepciós, és Harry kezébe adott egy jókora kulcsot.

– Itt várom... – Natalie az órájára pillantott – egy óra múlva. A limuzin elfuvarozza majd a Harvard klubba, ahol Mr. Guinzburg várja ebédre.

– Köszönöm – mondta Harry, és a tekintete egészen a forgóajtóig kísérte az előcsarnokon áthaladó nőt. Akaratlanul is észrevette, hogy nem ő az egyetlen férfi, aki nem tudja levenni róla a szemét.

Az egyik londiner fölkísérte a tizenegyedik emeletre, megmutatta a lakosztályát, és elmagyarázta, mi hogyan működik. Harry még soha nem lakott olyan szállodai szobában, ahol fürdőkád is volt, meg zuhany is. Elhatározta, hogy jegyzeteket készít, és otthon, Bristolban mindenről beszámol az édesanyjának. Megköszönte a londinernek a segítségét, és megvált az egyetlen dollárjától.

Első dolga volt – még a kicsomagolás is várhatott –, hogy fölvegye az ágy melletti telefont, és megkérte a telefonos-kisasszonyt, hogy kapcsolja Emma számát.

– Körülbelül tizenöt perc múlva visszahívom, uram – mondta a központos.

Harry kicsit sokáig állt a zuhany alatt, és miután megszárítkozott a legnagyobb törülközővel, amit valaha látott, épp csak hozzá tudott kezdeni a kipakoláshoz, amikor megcsörrent a telefon.

– A hívott fél vonalban van, uram – mondta a központos, és Harry már hallotta is a felesége hangját.

– Te vagy az, drágám? Hallasz engem?

– Naná, szívem – mondta mosolyogva Harry.

– Máris úgy beszélsz, mint egy amerikai. El sem tudom képzelni, mi lesz belőled három hét alatt.

– Én arra tippelek, hogy hazavágyó férj lesz belőlem, különösen, ha a könyvem nem kerül föl a bestsellerlistára.

– És ha fölkerül?

– Akkor lehet, hogy jóval hamarabb hazaérek.

– Jól hangzik. Honnan hívsz?

– A Pierre-ből. Beraktak egy akkora szobába, amekkorát még nem is láttam. Ezen az ágyon négyen is elférnek.

– De azért vigyázz, hogy csak egyvalaki aludjon rajta.

– Van légkondicionáló is, meg rádió a fürdőszobában. De bevallom, még nem tudok mindent bekapcsolni. És kikapcsolni sem.

– Magaddal kellett volna vinned Sebet. Ő már rég kitanult volna mindent.

– Vagy szétszedett volna ezt-azt, én meg rakhatnám össze. Egyébként hogy van a fiú?

– Jól. Dadus nélkül mintha nyugodtabb lenne.

– Ez megkönnyebbülésemre szolgál. És hogy áll Miss J. Smith felkutatása?

– Lassan haladok, de holnap délutánra behívtak a Barnardo-gyermekotthonba elbeszélgetésre.

– Ez ígéretesen hangzik.

– Délelőtt találkozom Mr. Mitchell-lel, hogy tudjam, mit mondjak, illetve, ami talán még fontosabb, mit ne mondjak.

– Nem lesz semmi gond, Emma. Ne feledd, ők felelnek azért, hogy a gyerekek jó helyre kerüljenek. Egyedül az aggaszt, hogy mit szól majd Seb, ha megtudja, miben sántikálsz.

– Már tudja. Tegnap este, lefekvés előtt szóba hoztam a dolgot, és nagy meglepetésemre úgy tűnt, nagyon tetszik neki az ötlet. Persze ha az ember bevonja valamibe Sebet, ott mindig jelentkezik egy újabb probléma.

– Most éppen micsoda?

– Elvárja, hogy neki is legyen beleszólása a választásunkba. De van egy jó hírem is: azt szeretné, hogy kishúga legyen.

– Abból is lehetnek bajok, ha nem nyeri el a tetszését Miss J. Smith, és valaki más hódítja meg a szívét.

– Nem tudom, mitévők leszünk, ha így történik.

– Valahogy el kell majd hitetnünk vele, hogy Jessica az ő választása.

– Pontosan mi a javaslatod?

– Majd gondolkodom rajta.

– Ne feledd, hogy nem szabad lebecsülnünk a fiunkat, mert úgy könnyen visszafelé sülhet el a dolog.

– Majd otthon beszélünk róla – mondta Harry. – Most rohannom kell, drágám, mert Harold Guinzburggal ebédelek.

– Add át neki szívélyes üdvözletemet, és ne feledd, hogy ő a másik, akit nem szabad alábecsülnöd. És ha már úgyis ott vagy, ne feledd megkérdezni tőle, hogy mi lett...

– Nem felejtem el.

– Sok szerencsét, drágám – mondta Emma –, és mindenképp kerülj föl arra a bestsellerlistára!

– Rosszabb vagy, mint Natalie.

– Ki az a Natalie?

– Egy elragadó szőke hölgy, aki nem tudja levenni rólam a kezét.

– Nagy mesemondó vagy te, Harry Clifton.

Emma az elsők közt érkezett meg az egyetemi előadóterembe, hogy meghallgassa Cyrus Feldman professzor Nagy-Britannia megnyerte a háborút, de elveszítette a békét? című előadását.

A lejtős terem közepe táján ült be az egyik sor szélére. A nagyelőadó már jóval a meghirdetett időpont előtt zsúfolásig megtelt. A későn jövőknek csak a középső folyosó lépcsőin jutott hely, sőt az ablakpárkányokon is kuporgott egy-két érdeklődő.

A közönség tapsviharban tört ki, amikor az egyetem rektorának kíséretében belépett a kétszeres Pulitzer-díjas közgazdász. Miután mindenki visszaült a helyére, Sir Philip Morris bemutatta vendégét, és dióhéjban ismertette kiemelkedő pályafutását: kitért a princetoni diákévekre, majd arra, hogy Feldman volt a Stanford Egyetem legfiatalabb professzora, és amikor az is elhangzott, hogy az előző évben immár másodszor ítélték oda neki a Pulitzer-díjat, újabb hosszú tapsorkán vette kezdetét. Feldman professzor fölállt, és a pódiumra lépett.

Cyrus Feldman még meg sem szólalt, máris meghökkentette Emmát, méghozzá azzal, hogy milyen jóképű férfi. Ezt ugyanis Grace elhallgatta, amikor telefonált. A professzor valamivel magasabb lehetett száznyolcvan centinél, dús, ősz hajkorona ékesítette a fejét, és a napbarnított arca mindenkinek azonnal emlékezetébe idézte, hogy melyik egyetemen tanít. A korát meghazudtoló, atletikus testfelépítése pedig azt sugallta, hogy majdnem ugyanannyi időt tölt el a tornateremben, mint a könyvtárban.

Amikor beszélni kezdett, Emmát egyből magával ragadta a belőle áradó nyers energia. Pillanatokon belül feszülten figyelt az egész hallgatóság: a diákok bőszen jegyzetelték Feldman minden szavát, és Emma is megbánta, hogy nem hozott magával jegyzetfüzetet meg tollat.

A professzor viszont jegyzetek nélkül is pergő ritmusban szökellt témáról témára: szóba került a Wall Street háború utáni szerepe, a dollár mint új világvaluta, a kőolaj mint a század második felét, és talán az azutáni időszakot is uraló árucikk, a Nemzetközi Valutaalap jövőbeni szerepe, és az is, vajon Amerika ragaszkodik-e majd az aranyalaphoz.

Az előadás végén Emma csak azt sajnálta, hogy a professzor alig-alig érintette a közlekedés témáját, csupán futólag említette meg, hogy a repülőgép az üzleti életben és a turizmusban is meg fogja változtatni a világ rendjét. Viszont dörzsölt profi módjára arra is fölhívta a hallgatóság figyelmét, hogy erről a témáról írt egy könyvet. Emma elhatározta, hogy nem vár karácsonyig a kötet beszerzésével. Erről eszébe jutott Harry. Bízott benne, hogy jól alakul a férje amerikai körútja.

Miután megvásárolta Az új világrend című művet, beállt a példányukat dedikáltatni szándékozók hosszú sorába. Mire sorra került, már majdnem az első fejezet végére ért, és az járt a fejében, hogy Feldman professzor talán hajlandó szánni egy-két percet arra, hogy kifejtse álláspontját a brit kereskedelmi hajózás jövőjéről.

Letette a könyvet az asztalra. Feldman barátságosan rámosolygott.

– Kinek dedikáljam a könyvet?

A nő úgy döntött, tesz egy próbát. – Emma Barringtonnak.

A professzor erre figyelmesebben szemügyre vette. – Nem áll rokonságban véletlenül a néhai Sir Walter Barringtonnal?

– A nagyapám volt – felelte büszkén Emma.

– Sok-sok évvel ezelőtt meghallgattam egy előadását. Arról beszélt, milyen szerephez jut a kereskedelmi hajózás, ha Amerika belép az első világháborúba. Akkor még egyetemista voltam, és a nagyapjától egy óra alatt többet tanultam, mint az összes oktatómtól egy egész szemeszter alatt.

– Engem is sok mindenre megtanított – mondta a férfi mosolyát viszonozva Emma.

– Annyi mindent meg akartam kérdezni tőle! – folytatta Feldman. – De sajnos még aznap este vissza kellett vonatoznia Washingtonba, így soha többé nem láttam.

– Én is számtalan dolgot szeretnék kérdezni öntől – mondta Emma. – Sőt pontosabb, ha úgy fogalmazok, hogy számtalan dolgot kell megkérdeznem.

Feldman a várakozók sorára pillantott. – Azt hiszem, ez nem tarthat tovább fél óránál, és mivel én nem vonatozom vissza este Washingtonba, esetleg cseveghetnénk egy kicsit négyszemközt, mielőtt elmennék, Miss Barrington?

{1} Thomas John Barnardo (1845–1905) 1870-től kezdve összesen kilencvenhat árvaházat nyitott Anglia-szerte. – A ford.