Jeffrey Archer

SE TÖBB, SE KEVESEBB

Jeffrey Archer

Se több,

se kevesebb

A mű eredeti címe

Not a penny more, not a penny less

Copyright © Jeffrey Archer

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 790 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani annak a rengeteg embernek, akik segítségemre voltak a könyv megírásában: ifj. David Nivennek, aki rávett, hogy nekifogjak, Sir Noel és Lady Hallnak, akik lehetővé tették, hogy befejezzem, Adrian Metcalfe-nak, Anthony Rentoulnak, Colin Emsonnak, Ted Francisnak, Godfrey Barkernek, Willy Westnek, Madame Tellegennek, David Steinnek, Christian Neffe-nek, dr. John Vance-nak, dr. David Weedennek, Leslie Styler tiszteletes úrnak, Robert Gassernek, Jim Bolton professzornak és Jamie Clarknak; Gailnek és Jónak, akik a kéziratot gondozták; és a feleségemnek, Marynek, aki hosszú órákat áldozott a szöveg javítgatására és szerkesztésére.

Prológus

– Jörg, a 2. számú folyószámlámra 7 millió dollár fog befutni a Crédit Parisien-től ma délután, közép-európai idő szerint 6 órakor. Helyezze el az összeget első osztályú bankokban. Vagy pedig fektesse be még este az euró-dollár piacra. Megértett?

– Igen, Harvey.

– 1 milliót tegyen be a Rio de Janeiró-i Banco do Minas Gerais-be, Silverman és Elliot névre, és a Lombard Streeten, a Barclays Banknál rendezze a kölcsönt. Megértett?

– Igen, Harvey.

– Aztán vásároljon aranyat, míg el nem éri a tízmilliót, és tartsa meg, amíg nem adok újabb utasítást. Próbáljon alacsony árfolyamon venni, nem kell elkapkodni a dolgot, csak szép türelmesen. Megértett?

– Igen, Harvey.

Harvey Metcalfe azonnal rájött, hogy ez az utóbbi megjegyzés teljesen felesleges volt. Jörg Birrer az egyik legkonzervatívabb bankár volt egész Zürichben, és – amit Harvey még inkább értékelt – huszonöt éves együttműködésük során többször bebizonyosodott, hogy az egyik legdörzsöltebb is.

– Találkozhatnánk június 25-én, kedden, kettőkor Wimbledonban, a központi pályánál, a megszokott páholyomban?

– Igen, Harvey.

A kagyló egy kattanással a helyére ugrott. Harvey nem szokott elköszönni. Soha nem volt érzéke az efféle finomságok iránt, és most már túl késő volt, hogy ezen változtasson. Újból felemelte a kagylót, hét számot tárcsázott, a bostoni Lincoln Trustot hívta, és kérte a titkárnőjét.

– Miss Fish?

– Igen, uram?

– Semmisítsen meg minden dossziét, amely a Prospecta Oilra vonatkozik. Minden vele kapcsolatos levelezést is, semmi nyoma ne maradjon. Megértett?

– Igen, uram.

A telefon megint kattant. Harvey Metcalfe az utóbbi huszonöt évben három alkalommal adott ilyen utasításokat a titkárnőjének, aki már megtanulta, hogy ne nagyon kérdezősködjék.

Harvey mély lélegzetet vett, és felsóhajtott, ami beillett egy halk diadalkiáltásnak is. Rövidesen legalább 25 millió dollár büszke tulajdonosa lesz, most már nem állhat az útjába senki. Felbontott egy 1964-es Krug pezsgőt, amit a londoni Hedges & Butler importált. Lassan kortyolgatta, és rágyújtott egy Romeo y Julietta Churchillre, amit egy olasz bevándorló csempészett neki havonta egyszer Kubából, 250 darabot tartalmazó dobozokban. Hátradőlt a székében, és csendben ünnepelt. Bostonban most 12.20 van – majdnem ebédidő.

A Harley Streeten, a Bond Streeten, a King’s Roadon és az oxfordi Magdalene College-ben 6.20-ra járt az idő. Négy férfi, akik azt sem tudták egymásról, hogy a világon vannak, fellapozta a londoni Evening Standard esti kiadását, hogy megnézze, hogy állnak a Prospecta Oil részvényei: 3,70 fonton. Mind a négyen gazdagok voltak, és arra számítottak, tovább fogják építgetni eddig is sikeres karrierjüket.

Holnap ilyenkor egy árva fillérjük sem lesz.

1

Egymilliót keresni törvényes eszközökkel soha nem volt egyszerű dolog. Egymilliót keresni törvénytelen eszközökkel már kissé egyszerűbb. De meg is tartani a milliót, ha már megvan, az talán a legnehezebb. Henryk Metelski egyike volt azon ritka embereknek, akik mindhárom téren sikerrel jártak, és így aztán egy jó testhosszal mindig megelőzött mindenkit.

Henryk Metelski 1909. május 17-én, New Yorkban született, az East Side-on, egy aprócska szobában, ahol már négy gyerek aludt. A nagy gazdasági válság éveiben nőtt fel, hitt az Istenben, és sokszor naponta csak egyszer evett. A szülei Varsóból jöttek, a századfordulón vándoroltak be Amerikába. Henryk apja pék volt, és nemsokára talált is munkát New Yorkban, ahol a lengyel bevándorlók többnyire fekete rozskenyér sütésére specializálták magukat, és kis étkezdéket nyitottak, melyeket főként honfitársaik látogattak. A szülei azt szerették volna, ha Henrykből tanult ember lesz. Tehetsége azonban egészen másfelé irányult. Az agyafúrt, éles eszű fiúcskát inkább érdekelte az iskolai földalatti feketepiac irányítása, ahol cigarettát és szeszes italokat árultak, mint az amerikai polgárháború története. A kis Henryk soha egyetlen percig sem hitte, hogy az életben bármit is ingyen adnak, és a pénz és a hatalom hajkurászása az első pillanattól olyan természetes volt a számára, mint ahogy a macskának természetes, hogy hajkurássza az egeret.

Amikor Henryk pattanásos és pirospozsgás 14 éves kamasz lett, az apja váratlanul meghalt valami rejtélyes betegségben, amiről ma már tudjuk, hogy rák volt. Az anyja alig néhány hónappal élte túl a férjét, és az öt gyerek ott maradt árván. Henryknek, éppúgy, mint négy testvérének, be kellett volna vonulnia a szegény gyerekeknek fenntartott helyi árvaházba, de a húszas évek közepe táján egy fiú könnyedén eltűnhetett New York forgatagában – habár életben maradni már valamivel nehezebb volt. Henryk a túlélés nagymestere lett, aminek később nagy hasznát vette élete során.

Üres hassal és nyitott szemmel kószált az East Side utcáin, hol cipőt tisztított, hol mosogatott, keresve-kutatva a bejáratát annak a labirintusnak, melynek legközepén a gazdagság és a tekintély várja. Az első esély akkor adódott a számára, amikor a lakótársa, Jan Pelnik, aki a New York-i tőzsdén volt küldönc, egy szalmonellás kolbásznak köszönhetően néhány napra ágynak dőlt. A betegség hírét Henryk vitte meg Jan munkahelyére; a szalmonella-mérgezésből tüdőgyulladást kreált, és rábeszélte a főnököt, hogy vegye fel őt a fiú helyére. Aztán keresett egy új albérletet, beszerzett egy küldöncegyenruhát, elveszített egy barátot, és lett egy új állása.

A legtöbb üzenet, amivel Henryket a húszas évek első felében elszalajtották, így szólt: „Venni!” És a címzettek többnyire meg is fogadták a tanácsot, hiszen a fellendülés és az üzleti pezsgés időszaka volt ez. Henryk látta, hogy teljesen tehetségtelen fajankók vagyonokat kereshetnek egyik napról a másikra, míg ő továbbra is csak a pálya szélén álló megfigyelő maradt. Ösztönösen azokhoz vonzódott, akik többet kerestek a tőzsdén egyetlen hét leforgása alatt, mint amennyit ő egész életében kereshetne mint kifutófiú.

Elkezdte tanulmányozni, hogyan működik a tőzsde: magánbeszélgetéseket hallgatott ki, felnyitotta a lepecsételt üzeneteket, a vállalati jelentéseket. Tizennyolc éves korára már négyévnyi tapasztalatot szerzett a Wall Streeten: négy év, amit a legtöbb kifutófiú azzal töltött volna, hogy kis rózsaszín cédulákkal szaladgál a tőzsde épületében; négy év, ami Henryk esetében felért egy harvardi közgazdászdiplomával. Ekkor még nem sejtette, hogy egy szép napon majd előadást fog tartani ebben az előkelő tanintézetben.

1927-ben, egy júliusi reggelen egy kiváló brókeriroda, a Halgarten & Co. üzenetét kellett kézbesítenie; az indulás előtt szokás szerint a mosdó felé vette útját. A jól bevált módszere az volt, hogy szépen bezárkózott egy fülkébe, elolvasta az üzenetet, eldöntötte, hogy van-e valami jelentősége a számára, és ha úgy találta, hogy igen, akkor gyorsan felhívta Witold Gronowichot, egy öreg lengyelt, aki egy kis biztosítótársaság tulajdonosa volt, főleg lengyel ügyfelekkel. Henryk hetente 20-25 dollárt keresett azzal, hogy bizalmas információkat szolgáltatott neki. Gronowich, aki ugyan nem volt abban a helyzetben, hogy különösebben nagy összegekkel játsszon a tőzsdén, mindig körültekintően járt el, nehogy rájöjjenek ifjú informátora kilétére.

A vécéülőkén kuporogva Henryk azonnal felismerte, hogy ez alkalommal igen súlyos jelentőségű üzenet van a kezében. Texas állam kormányzója arra készült, hogy engedélyt ad a Standard Oil Company-nek, hogy megépítsenek egy Chicagótól Mexikóig húzódó olajvezetéket. A piacon mindenki tudta, hogy a vállalat már egy éve próbálja megszerezni ezt az engedélyt, de az általános nézet az volt, hogy a kormányzó úgysem fogja megadni. A sürgősen kézbesítendő üzenetet John D. Rockefeller tőzsdeügynöke, Tucker Anthony saját kezébe kellett eljuttatni. Ha a kormányzó megadja azt a bizonyos engedélyt, ez azt jelenti, hogy az egész észak jelentős olajellátáshoz jut, ami csakis a profitok növekedésével járhat. Henryk számára napnál is világosabb volt, hogy a Standard Oil részvényei azonnal meg fognak ugrani, ahogy nyilvánosságra hozzák a hírt, különösen, mivel az amerikai olajfinomítók mintegy 90 százaléka is a Standard Oil kezében volt.

Normális körülmények között Henryk azonnal továbbadta volna a hírt Gronowichnak, és épp így is akart tenni, amikor hirtelen észrevett egy meglehetősen kövér embert, aki szintén épp kilépett a mosdóból, és a zsebéből kiejtett egy kis papírfecnit. Mivel nem volt ott senki, Henryk fölkapta, visszalépett a fülkébe, gondolván, hátha valami érdekes információ. De nem az volt, hanem egy 50 000 dolláros csekk, Mrs. Rose Rennick nevére kiállítva.

Henryk agya villámgyorsan dolgozni kezdett. Kirohant a mosdóból, és nemsokára már a Wall Streeten járt. A Rector Streetre ment, egy kis kávézóba, ahol leült, úgy tett, mintha csak a Coca-Coláját iszogatná, és közben gondosan kifőzte a tervét. Aztán nekifogott, hogy meg is valósítsa.

Először is beváltotta a csekket a Wall Street délnyugati végében, ahol tudta, hogy tőzsdeküldönci egyenruhájában mindenki azt hiszi majd róla, hogy egy nagy cég alkalmazottja. Aztán visszament a tőzsdére, és vásárolt 2500 Standard Oil-részvényt 19 7/8 dolláros árfolyamon, ami után maradt még 126,61 dollárja. Ezt elhelyezte egy számlán a Morgan Bankban. Aztán feszülten várta, hogy bejelentsék a kormányzó döntését, közben végezte a napi munkáját, és még a mosdóba sem tett kitérőt az üzenetekkel, annyira lefoglalta a Standard Oil.

Másnap azonban nem történt meg a bejelentés. Henryk nem tudhatta, hogy a hírt visszatartják a tőzsde 3 órai hivatalos zárásáig, hogy maga a kormányzó kényelmesen vásárolhasson a részvényekből, amennyire csak rá tudja tenni a mocskos kezét. Henryk kétségbeesetten tért haza, azzal a meggyőződéssel, hogy fatális tévedést követett el. Már látta, hogy elveszíti az állását, és mindent, amit felépített magának az elmúlt négy évben. Talán még börtönbe is kerül.

Aznap éjjel szemhunyásnyit sem aludt, egyre nyugtalanabb lett a fülledt kis szobában. Éjjel 1-kor aztán nem bírta tovább a bizonytalanságot, kiugrott az ágyból, megborotválkozott, felöltözött, és metróval elment a Grand Central pályaudvarig. Onnan elsétált a Times Square-re, ahol remegő kézzel megvette a Wall Street Journal friss hajnali kiadását. Egy pillanatig nem is értette, amit olvasott, bár a nagybetűs cím szinte rákiáltott:

A KORMÁNYZÓ MEGADTA

AZ ENGEDÉLYT ROCKEFELLERNEK

AZ OLAJVEZETÉK MEGÉPÍTÉSÉRE

És az alcím:

KOMOLY FORGALOM VÁRHATÓ

A STANDARD OIL-RÉSZVÉNYEK PIACÁN

Henryk kábultan eltántorgott a 42. utcába, a legközelebbi egész éjjel nyitva tartó kávézóig, rendelt egy óriási hamburgert és egy nagy adag sült krumplit, jól nyakon öntötte ketchuppal, és úgy evett, mint egy elítélt, aki utolsó vacsoráját fogyasztja a villamosszék előtt. A címoldalon elkezdte olvasni a Rockefeller manővereiről szóló cikket, amely a tizennegyedik oldalon folytatódott, és 4 órára már ott feküdt előtte a New York Times első három kiadása, és a Herald Tribune első két kiadása is. A vezércikk mindegyikben ugyanarról szólt. Henryk hazarohant, szédelegve és boldogan, és átöltözött az egyenruhájába. 8-kor már ott volt a tőzsdén, és rendesen végigdolgozta a napot, de közben semmi más nem járt a fejében, csak tervének második része.

Miután a tőzsde hivatalosan megnyílt, Henryk átment a Morgan Bankba, és 50 000 dolláros kölcsönt vett fel, melyhez a 2500 Standard Oil-részvénye szolgált fedezetként, melyek aznap reggel 21 1/4 dollárról indultak. A kölcsönként felvett összeget elhelyezte a számláján, és kiállíttatott egy csekket Mrs. Rose Rennick nevére. A telefonkönyvből kikereste akaratlan jótevőjének címét és telefonszámát.

Mrs. Rennick, aki az elhunyt férje által hátrahagyott befektetésekből élt, egy kis lakásban lakott a 62. utcában, melyről Henryk tudta, hogy New York egyik legelegánsabb tájéka. Mrs. Rennicket kissé meglepte a telefonhívás, mely szerint egy bizonyos Henryk Metelski sürgősen beszélni akar vele magánügyben, de a Halgarten & Co. említésére kissé megnőtt a bizalma, és beleegyezett, hogy találkozzanak a Waldorf-Astoriában aznap délután 4-kor.

Henryk még soha nem járt a Waldorf-Astoriában, de a tőzsdén eltöltött négy év után alig volt olyan előkelő étterem vagy szálloda, aminek a nevét ne hallotta volna emlegetni. Úgy vélte, Mrs. Rennick szívesebben találkozik vele egy ilyen helyen, mint hogy a lakásán fogadja, különösen mert a lengyel akcentusa a telefonon át még jobban érződött.

Ahogy Henryk megállt az előcsarnok süppedős szőnyegén, elpirult a naivitásán, amivel azt hitte, hogy elegánsan van öltözve. Úgy érezte, mindenki őt bámulja; alacsony, kövérkés testét belesüppesztette a Jefferson-szalon egy öblös karosszékébe. A Waldorf többi vendége között is akadt kövérkés, de Henryknek valahogy az volt az érzése, hogy őket inkább a Pommes de Terre Maître’d Hotel hizlalta meg, és nem a sült krumpli. Azt kívánta, bárcsak kissé kevesebb olajat kent volna hullámos, fekete hajára, és kissé több pasztát kitaposott cipőjére; idegesen kapargatott egy bosszantó pattanást a szája sarkában, és várt. Öltözéke, melyben a barátai között olyan elegánsnak és magabiztosnak érezte magát, kopottas, olcsó, szegényes és kirívó volt. Nem illett a környezetbe, és még kevésbé illett a vendégek közé; életében először nem találta a helyét. Felemelte a New Yorker egy példányát, mögé rejtőzött, és imádkozott, hogy bárcsak minél előbb jönne már Mrs. Rennick. A pincérek fölényes udvariassággal jártak-keltek. Észrevette, hogy egyiküknek kizárólag az a dolga, hogy körbejárkáljon, és fehér kesztyűs kezével az ezüst cukorfogóval kockacukrot potyogtasson a vendégek teájába: Henrykre óriási benyomást tett a dolog.

Rose Rennick néhány perccel négy után érkezett meg, két öleb kíséretében és egy nevetséges, malomkerék nagyságú kalapban. Henryk megállapította, hogy hatvan fölött lehet, kövér, túlöltözött és agyonsminkelt, de a mosolya barátságos volt, és úgy tűnt, mindenkit ismer, ahogy asztalról asztalra haladva el-elcsevegett a Waldorf-Astoria törzsvendégeivel. Végül odaért Henryk asztalához, és igencsak meglepődött, nemcsak a furcsa öltözékén, hanem fiatalságán is, mert még a tizennyolc éve is alig látszott meg rajta.

Mrs. Rennick teát rendelt, miközben Henryk előadta jól begyakorolt meséjét. Sajnálatos tévedés folytán az előző nap a Mrs. Rennick nevére szóló összeget az ő cégük számlájára utalták át; a főnöke megbízta, hogy juttassa vissza a csekket, és mondja meg, mennyire sajnálják a tévedést. Henryk átadta az 50 000 dolláros csekket, majd hozzátette, hogy ha Mrs. Rennick további lépéseket fontolgatna, az az ő állásába kerülhetne, mivel teljes mértékben ő a felelős a hibáért. Mrs. Rennick valójában csak aznap reggel értesült az eltűnt csekkről. Henryk teljesen hiteles aggodalmassága, amivel eldadogta a történetet, egy Mrs. Rennicknél ezerszer jobb emberismerőt is meggyőzött volna. Készséggel beleegyezett, hogy hagyják ennyiben az ügyet, és boldog volt, hogy visszakapta a csekkjét; Henryk megkönnyebbülten felsóhajtott, aznap először, elengedte magát, és kezdte élvezni a helyzetet. Még az ezüst cukorfogós pincért is odaintette.

Némi idő elteltével Henryk azt mondta, hogy vissza kell mennie a munkahelyére, megköszönte Mrs. Rennicknek az együttműködést, fizetett, és távozott. Az utcán megkönnyebbült fütyörészésbe tört ki. Új inge teljesen átázott az izzadságtól, de odakinn volt, és megint szabadon lélegezhetett. Élete első pénzügyi manővere sikerrel járt.

A Park Avenue-n megtorpant egy pillanatra, amikor eszébe jutott, hogy épp a Waldorf-Astoriában találkozott Mrs. Rennickkel, azon a helyen, ahol John D. Rockefellernek, a Standard Oil elnökének is van egy lakosztálya. Henryk gyalogosan érkezett és a főbejáraton; Mr. Rockefeller már korábban megérkezett a metrón, aztán beszállt a magánliftjébe. Sok New York-i nem is tudott róla, hogy Rockefellernek egy saját metrómegállója van 15 méterrel a Waldorf-Astoria alatt, hogy ne kelljen a nyolcsaroknyira lévő Grand Centraltól gyalogolnia, mivel innen a 125. utcáig nem volt állomás. (Az állomás még ma is megvan, de mivel a Rockefellerek ma már nem laknak a Waldorf-Astoriában, a szerelvények meg sem állnak itt.) Míg Henryk az 50 000 dollárról tárgyalt Mrs. Rennickkel, addig 57 emelettel feljebb Rockefeller egy 5 000 000 dolláros befektetést fontolgatott Andrew W. Mallon, a pénzügyminiszter társaságában.

Másnap reggel Henryk szokás szerint dolgozni ment. Tudta, hogy öt napja van, hogy eladja a részvényeit, rendezze a kölcsönt a Morgan Banknál és a brókernél, mivel a New York-i tőzsdén a jegyzés öt munkanapon vagy hét naptári napon át tart. Az utolsó napon a részvények 23 1/4 dolláron álltak, Henryk 23 1/8-ért eladta őket, visszafizette a 49 625 dolláros kölcsönt, és a költségek levonása után 7490 dollár tiszta haszna maradt, amit azonnal elhelyezett a Morgan Bankban.

A következő három év során Henryk már nem telefonált Gronowichnak, hanem a saját zsebére dolgozott, eleinte kis összegekben, aztán egyre nagyobbakban, ahogy nőtt a tapasztalata és az önbizalma. Az üzlet ekkoriban jól ment, és bár nem mindig sikerült hasznot szereznie, alaposan kitanulta, hogyan kell besszre és hosszra játszani. Érzéke a piaci trendek iránt éppolyan gyorsan finomodott, mint ízlése az öltözködésben, és a ravaszság, amely az East Side sikátoraiban ragadt rá, soha nem hagyta cserben.

Amikor 1929-ben a tőzsde összeomlott, Henryk 7490 dollárjából 51 000 dollár likvid tőkét csinált, mivel az összes részvényén azonnal túladott azon a napon, amikor a Hagarten Co. elnöke kiugrott az ablakon. Henryk vitte a tragédiáról hírt adó üzenetet. Újonnan szerzett vagyonával beköltözött egy elegáns brooklyni lakásba, és egy meglehetősen feltűnő piros Stutzon járt. Henryk már nagyon fiatalon felismerte, hogy három hátránnyal jött a világra – a neve, a származása és szegénysége. Az anyagi probléma magától megoldódott, és most eljött az ideje, hogy a másik kettőn is segítsen. Ezért aztán kérvényezte, hogy a nevét Harvey David Metcalfe-ra változtathassa. Amikor megkapta az engedélyt, minden kapcsolatot megszakított lengyel barátaival, és 1930 májusában új névvel, új környezetben és újonnan szerzett vagyonnal lépte át a nagykorúság küszöbét.

Ugyanebben az esztendőben ismerkedett meg egy futballmeccsen Roger Sharpley-val, és hamarosan rájött, hogy a gazdagoknak is megvannak a maguk gondjai. Sharpley egy bostoni fiatalember volt, aki örökölte az apja whisky-importra és szőrmeexportra szakosodott vállalatát. Tanulmányait Choate-ben, majd a Dartmourth College-ben végezte, megvolt benne a bostoni aranyifjak minden vonzereje és magabiztossága, amit olyan gyakran irigyelnek más amerikaiak. Magas volt és szőke, mintha viking vér csörgedezne az ereiben, és tehetséges amatőr módjára mindent könnyen megszerzett az életben – különösképpen a nőket. Minden tekintetben szöges ellentéte volt Harvey-nak. Habár olyanok voltak, mint a tűz és víz, az ellentét mágnesként hatott, és egymáshoz vonzotta őket.

Roger egyetlen vágya az volt az életben, hogy tengerésztiszt lehessen, de miután diplomát szerzett Dartmourthban, be kellett lépnie a családi vállalathoz, mivel az apja betegeskedett. Csak néhány hónapja volt a cégnél, amikor az apja meghalt. Roger legszívesebben az első jelentkezőnek eladta volna a Sharpley & Son céget, de az apja egy záradékot illesztett a végrendeletéhez, mely szerint ha a vállalatot eladnák Roger negyvenedik születésnapja előtt (ez a jelentkezési korhatár a haditengerészetnél), akkor az eladásból befolyó összeget egyenlően fel kell osztani a család többi tagja között.

Harvey alaposan átgondolta Roger problémáját, és egy csavaros eszű New York-i jogásszal folytatott két hosszas megbeszélés után a következőket javasolta Rogernek: ő megveszi a Sharpley & Son 49 százalékát 100 000 dollárért, és igényt tart minden évben 20 000 dollárra a profitból. Negyvenéves korában Roger a fennmaradó 51 százalékot is átadja neki további 100 000 dollárért. Az igazgatótanácsnak három tagja lesz – Harvey, Roger és egy Harvey által kinevezett személy, így neki lesz döntő szava. Roger nyugodtan beléphet a haditengerészethez, és nem lesz más dolga, csak a részvényesek évi gyűlésére eljárni.

Roger alig tudta elhinni, hogy ekkora szerencséje lehet. Meg sem kérdezett senkit a Sharpley & Sonnál, mert nagyon jól tudta, hogy úgyis megpróbálnák lebeszélni a dologról. Harvey erre számított is, és ennek megfelelően alakította a tervét. Roger épp csak egy-két napig gondolkozott, mielőtt aláírta volna a papírokat New Yorkban, ami elég messze volt Bostontól ahhoz, hogy a vállalatnál senki ne szimatolhassa ki, mi folyik a hátuk mögött. Harvey eközben elment a Morgan Bankhoz, ahol már úgy tekintettek rá, mint fényes jövő előtt álló fiatalemberre. Mivel a bankok mindig igyekszenek a jövőbe befektetni, az igazgató beleegyezett, hogy támogatja új vállalkozását egy 50 000 dolláros kölcsönnel, amit a saját 50 000 dolláros vagyonához hozzátéve Harvey meg tudta venni a Sharpley & Son 49 százalékát, és ő lett a vállalat ötödik elnöke. A papírokat 1930. október 28-án írták alá New Yorkban.

Roger lóhalálában távozott New Portba, a Rhode Islandre, hogy megkezdje a haditengerészeti kiképzést. Harvey pedig a Grand Central pályaudvar felé indult, hogy fölszálljon a bostoni vonatra. Véget értek a küldöncként töltött idők. 21 éves volt, és saját vállalatának elnöke.

Amit a legtöbb ember katasztrófának érzett volna, azt Harvey mindig át tudta alakítani győzelemmé. Az amerikaiak ekkoriban még mindig szenvedtek a szesztilalomtól, így Harvey folytathatta ugyan a szőrmeexportot, de whiskyimporttal nem foglalkozhatott. Nemsokára felismerte azonban, hogy egy kis kenőpénz a bostoni polgármesternek, a rendőrfőnöknek és a kanadai határ vámtisztviselőinek, plusz némi juttatás a maffiának lehetővé teszi, hogy áruja eljusson a vendéglőkbe és az illegális italkimérésekbe, így aztán végül a whiskyimport nemhogy megszűnt volna, hanem még fel is lendült. A Sharpley & Son elvesztette néhány régi bútordarabnak számító, tiszteletre méltó munkatársát, és a Harvey Metcalfe-féle dzsungelben otthonosabban mozgó nagyvadak váltották fel őket.

1930 és 1933 között Harvey vállalata egyre erősödött, de amikor végül Roosevelt elnök a közvélemény nyomására megszüntette a szesztilalmat, az izgalom is eltűnt a whiskyüzletből; Harvey egy darabig tovább foglalkozott ugyan szőrmével és whiskyvel, de közben új területek felé kacsingatott. 1933-ban a Sharpley & Son megünnepelte fennállásának százéves évfordulóját. Harvey három év alatt megkétszerezte a vállalat profitját, és tönkretette 97 évnyi jó hírét. Öt évbe telt, míg összeszedte az első millióját, újabb négy év alatt megduplázta az összeget; ekkor úgy döntött, itt az ideje, hogy Harvey Metcalfe és a Sharpley & Son búcsút mondjanak egymásnak. 1930 és 1942 között a cég éves profitját 300 000-ről 910 000-re növelte. 1944 januárjában eladta a vállalatot 7 000 000 dollárért, amiből 100 000-et kifizetett Roger Sharpley kapitány özvegyének, 6 900 000-et pedig megtartott saját magának.

Harvey azzal ünnepelte harmincötödik születésnapját, hogy 4 millió dollárért megvett egy kis, gyengélkedő bostoni bankot, a Lincoln Trustot. A bank akkoriban évente nagyjából 500 000 dolláros profittal dicsekedhetett, tekintélyes székháza volt Boston központjában, valamint makulátlan és kissé unalmas hírneve. Harvey-nak feltett szándéka volt ezt is, és a pénzügyi mérlegét is megváltoztatni. Élvezte, hogy egy bank elnöke lehet – de a tisztességének nem nagyon használt a dolog. Minden gyanús ügylet, ami csak Boston környékén végbement, valamilyen módon a Lincoln Trusttal állt kapcsolatban, és habár Harvey az első öt év alatt 2 millióra növelte a bank éves profitját, személyes hírneve hagyott maga után némi kívánnivalót.

Harvey 1949 telén ismerkedett meg Arlene Hunterrel, aki a bostoni First City Bank elnökének egyetlen lánya volt. Harvey-t addig soha nem érdekelték igazán a nők. Legfőbb hajtóereje mindig a pénzkeresés volt, és habár úgy találta, az ellenkező nem kellemes kikapcsolódást nyújthat szabad idejében, mindent egybevéve inkább csak kellemetlenségnek találta a nőket. De most, hogy lassan elérte a középkort, és nem volt örököse, akire a vagyonát hagyja, úgy vélte, itt lenne az ideje egy olyan feleséget találni, aki fiúgyermekkel ajándékozná meg. Mint minden mást, amit nagyon akart az életben, ezt a problémát is alaposan meghányta-vetette.

Arlene harmincegy éves volt, amikor először egymásba ütköztek Harvey-val – a szó szoros értelmében, ugyanis Arlene belefarolt a kocsijával a vadonatúj Lincolnjába. Keresve is nehezebb lett volna olyan nőt találni, aki feltűnőbb ellentéte lenne az alacsony, iskolázatlan, kövérkés lengyelnek. Arlene majdnem 1 méter 80 centi volt, karcsú, és habár nem volt csúnyának mondható, egyre inkább kezdte elveszíteni az önbizalmát, és úgy gondolta, a házasságról már végképp lemondhat. Volt iskolatársainak legtöbbje már a második válásnál tartott, és meglehetősen sajnálták szegény Arlene-t. Harvey különcsége kellemes változatosságot jelentett szüleinek merev felfogása után, ami nagyrészt okolható volt azért, hogy Arlene olyan ügyetlen volt a magakorabeli férfiakkal. Csak egy kapcsolata volt addig – ami katasztrofális kudarccal végződött, hála a tökéletes ártatlanságának –, és amíg fel nem bukkant Harvey, senki nem adott neki lehetőséget, hogy másodszor is próbálkozzon. Arlene apjának egyáltalán nem tetszett Harvey, amit nem is igen titkolt, de ettől Arlene szemében csak még vonzóbb lett. Az apjának soha egyetlen férfi sem tetszett, aki körülötte forgolódott – ami azt illeti, most az egyszer igaza is volt. Harvey viszont felismerte, hogy ha beházasodik a First City Bankba, az hosszú távon csak hasznára válhat, így aztán elszánta magát a győzelemre. És Arlene-t nem volt túl nehéz meghódítani.

Arlene és Harvey 1951-ben házasodtak össze egy fényes esküvőn, mely emlékezetesebb volt azoknak, akik nem voltak ott, mint a jelenlevőknek. Harvey Boston környéki házában telepedtek le, és nem sokkal ezután Arlene bejelentette, hogy gyereket vár. Majdnem pontosan egy évvel a házasságkötésük után kislányuk született.

Rosalie-nak keresztelték, és ő lett Harvey szeme fénye: kicsit csalódott, mikor egy méhelőreesés, majd az azt követő műtét után Arlene-nak nem lehetett több gyereke. Rosalie-t a Bennetsbe, a legdrágább washingtoni leányiskolába küldték tanulni, onnan pedig Vassarba ment angol szakra. Ez még az öreg Hunternek is tetszett, aki lassan kezdte megszokni Harvey-t, az unokáját pedig egyenesen bálványozta. A diploma megszerzése után Rosalie tovább tanult a Sorbonne-on, miután heves vitája volt az apjával a barátairól, különösen a hosszúhajúakról, akik nem voltak hajlandóak Vietnamba menni – nem mintha Harvey sokat hősködött volna a II. világháború alatt, azonkívül, hogy jól keresett a feketézéssel. Az utolsó csapás az volt, amikor Rosalie azt merte állítani, hogy nem a haj hosszúsága vagy a politikai nézetek határozzák meg, hogy valaki erkölcsös-e vagy sem. Harvey-nak hiányzott a lánya, de ezt semmi pénzért nem ismerte volna be Arlene-nek.

Harvey-nak három nagy szerelme volt: Rosalie, a festményei és az orchideái. Az első szerelem abban a pillanatban kezdődött, amikor a lánya megszületett. A második hosszú éveken át alakulgatott, és elég különösen indult. A Sharpley & Son egy ügyfele csőd előtt állt, és nagyobb összeggel tartozott a cégnek. Harvey tudomást szerzett a dologról, és elment hozzá, de mint kiderült, semmi remény nem volt rá, hogy valaha is pénzt lássanak az illetőtől. Harvey nem volt hajlandó üres kézzel távozni, úgyhogy végül magával vitte az egyetlen kézzelfogható értéktárgyát – egy 10 000 dollárt érő Renoir-képet.

Harvey szándéka az volt, hogy gyorsan eladja a képet, de annyira elbűvölték a finom ecsetkezelés és a lágy pasztellszínek, hogy ellenállhatatlan vágyat érzett a birtoklására. Idővel rájött, hogy a festmények nemcsak hogy jó befektetésnek számítanak, de ráadásul öröme is telik bennük, így a gyűjteménye és a képek iránti szeretete egyre nőtt. A 70-es évek elejére a gyűjteményében már volt egy Manet, két Monet, egy Renoir, két Picasso, egy Utrillo, egy Cézanne, valamint a kisebb mesterek alkotásai közül is jó néhány, és meglehetősen ínyenc szakértője lett az impresszionistáknak. Legfőbb vágya az volt, hogy szerezhessen egy Van Goghot, és nem is olyan rég majdnem sikerült megvásárolnia a L’Hôpital de St Paul à St Remy című képet a New York-i Sotheby-Parke Bernet Galériában, de egy bizonyos Armand Hammer az Occidental Petroleumtól túllicitálta.

Korábban, 1966-ban a Christie, Manson & Woods aukcióján járt kudarccal, ahol a 49. számú tétel a Mademoiselle Ravoux volt; bár bostoni körökben nem értékelték igazán, a művészeti világban köztudott volt, hogy Harvey tulajdonában van a világ egyik legkitűnőbb impresszionista gyűjteménye, ami majdnem olyan híres lett, mint Walter Annenbergé, Nixon elnök londoni nagykövetéé, aki Harvey-hoz hasonlóan egyike volt azoknak, akiknek a II. világháború óta sikerült jelentősebb gyűjteményt összeszedni.

Harvey harmadik nagy szerelme díjnyertes orchidea-gyűjteménye volt, háromszor is megnyerte velük a bostoni virágkiállítást, két alkalommal az öreg Huntert utasítva maga mögé a második helyre.

Harvey évente kétszer Európába utazott. Volt egy jól menő versenyistállója Kentuckyban, és szerette megnézni a lovait a longchampi és ascoti versenyeken. A wimbledoni bajnokságra is szívesen eljárt, amit a világ legnagyszerűbb teniszversenyének tartott. Elszórakoztatta, hogy mindeközben kisebb üzleteket is kötött Európában, és kissé hizlalgatta a zürichi bankszámláját. Az égadta világon semmi szüksége nem volt ugyan svájci bankszámlára, de valahogy jólesett neki, hogy egy kicsit átvághatja Uncle Samet.

Habár Harvey kissé megszelídült az évek során, és visszafogta a gyanús ügyleteit, de soha nem tudott ellenállni a csábításnak, hogy vállalja a kockázatot, ha valami kellő jutalommal kecsegtető lehetőség merült fel. Egy ilyen kihagyhatatlan lehetőségbe botlott 1964-ben, amikor őfelsége kormánya pályázatot írt ki az északi-tengeri olajmezők felfedezésére és kiaknázására. Ekkoriban a kormányzatnak még a leghalványabb fogalma sem volt róla, mekkora jelentősége lesz később az északi-tengeri olajnak, és hogy milyen szerepet fog játszani a brit politikában. Ha a kormány akkor tudta volna, hogy az arabok 1978-ban pisztolyt fognak szegezni az egész világ halántékának, akkor minden bizonnyal másképp cselekedett volna.

1964. május 13-án az energiaügyi miniszter beterjesztette a parlament elé a 708. számú törvényjavaslatot. Harvey nagy érdeklődéssel olvasgatta ezt a dokumentumot, az volt az érzése, nagy lehetőségek rejlenek benne. Különösen a 4. paragrafus ragadta meg a figyelmét, mely így szólt:

„Az Egyesült Királyság és gyarmatainak állampolgárai, illetve az Egyesült Királyságban bejegyzett jogi személyek az alábbi szabályok szerint folyamodhatnak

(a) kitermelési engedélyért,

(b) olajkutatási engedélyért.”

Miután alaposan végigtanulmányozta a szabályokat, hátradőlt, és elgondolkozott. Csak egészen kis összeget kellett fizetni a kutatási és kitermelési engedélyért. Ahogy a 6. paragrafus kifejtette:

„(1) A kitermelési engedély kérvényéhez 200 font illetéket kell mellékelni, és további öt fontot minden egyes olajmezőért.

(2) A kutatási engedély kérvényéhez 20 font illetéket kell mellékelni.”

Harvey alig hitt a szemének. Egy ilyen engedély birtokában milyen könnyen el lehetne hitetni a világgal, hogy hatalmas olajvállalata van! Pár száz dollárért ott lehetne a Shell, a BP, a Total vagy a Gulf and Occidental mellett.

Újra és újra átolvasta a szabályokat, és csak csodálkozni tudott, hogy a brit kormány ilyen kis befektetéssel ekkora lehetőséget nyújt. Most már csak a jelentkezési lapot kellett kitölteni, mely meglehetősen bonyolult és szőrszálhasogató iratnak bizonyult. Harvey nem volt brit állampolgár, és cégeinek egyike sem volt bejegyezve Angliában, ami némi gondot jelentett. Úgy döntött, egy angol bank támogatását fogja megszerezni, aztán alapít egy vállalatot, az élén olyan igazgatókkal, akik megnyerik a brit kormány bizalmát.

1964 elején tehát bejegyeztetett Angliában egy Prospecta Oil nevű céget, a Malcolm, Bottnick és Davis ügyvédi iroda, valamint a Barclays Bank közreműködésével, amely már régóta a Lincoln Trust európai képviselője volt. A cég elnöke Lord Hunnisett lett, és az igazgatótanácsnak köztiszteletben álló tagjai voltak, köztük két volt parlamenti képviselő, akik akkor vesztették el mandátumukat, amikor a Munkáspárt megnyerte az 1964-es választásokat. A Prospecta Oil kibocsátott 2 000 000 darab 10 pennys részvényt, amit mind Harvey megbízottjai vásároltak fel. Ezenkívül elhelyezett egy 500 000 dolláros letétet a Barclays Bank Lombard Street-i fiókjában.

Miután így megteremtette a kellő látszatot, Harvey Lord Hunnisetten keresztül kitermelési engedélyért folyamodott. Az újdonsült munkáspárti kormány, mely 1964 októberében került hatalomra, ugyanúgy nem volt tudatában az északi-tengeri olajmezők jelentőségének, mint a megelőző konzervatív kormányzat. Az engedélyért az első hat évben évi 12 000 font bérleti díjat kértek, és 12,5% jövedelemadót, illetve további nyereségadót vetettek ki a profitra; de mivel Harvey úgyis a saját zsebére akart profitot termelni, és nem a vállalatnak, ez nem zavarta különösebben.

1965. május 22-én az energiaügyi miniszter a London Gazette-ben megjelentette a 25 vállalat – köztük a Prospecta Oil – nevét, melyek megkapták az engedélyt a kitermelésre. 1965. augusztus 3-án kijelölték az olajmezőket. A Prospecta Oil mezői az 51+ 50’ 0” északi szélességen és 2+ 30’ 20” keleti hosszúságon feküdtek, a BP mezőinek tőszomszédságában.

Harvey ezután nyugodtan ült a babérjain, és várta, hogy valamelyik vállalat olajat találjon az Északi-tengeren. Elég sokáig kellett várakozni, de Harvey-nak nem volt sürgős. 1970 júniusában aztán a BP rengeteg olajra bukkant a 40. mezőn. Addigra már 1 milliárd dollárt áldoztak az északi-tengeri fúrásokra. Közeledett Harvey ideje – belefogott hát tervének második részébe.

1972 elején bérelt egy fúrótornyot, melyet nagy felhajtás és hírverés közepette kivontattak a Prospecta Oil mezőire. A szerződés úgy szólt, hogy ha olajat találnak, a bérlet meghosszabbítható; a lehető legkevesebb számú munkást alkalmazta, amennyit csak a kormányzati szabályzat szerint lehetett, aztán fúrásokat kezdett 1800 méteres mélységben. A sikertelen fúrás után mindenkit elbocsátott, de közölte a Reading Bates céggel, amelytől a fúrótornyot bérelte, hogy a közeli jövőben ismét szüksége lesz rá, ezért tovább fizeti a bérleti díjat.

Harvey ezután a következő két hónapban apránként a piacra juttatta a Prospecta Oil részvényeit, és ahányszor a sajtótól felhívták a céget, és érdeklődtek, hogy mitől növekedik folyamatosan a részvények árfolyama, a Prospecta Oil fiatal sajtófőnöke azt felelte, hogy pillanatnyilag nem óhajt nyilatkozni az ügyről, de rövidesen sajtótájékoztatót fognak tartani; amiből az újságok persze rögtön levonták a maguk következtetését. A részvények 10 pennyről feltornázták magukat majdnem 2 fontra; a manővert Harvey angliai megbízottja, Bernie Silverman irányította, aki öreg róka lévén alapos tapasztalattal rendelkezett az ilyen ügyletekben, és nagyon jól tudta, mit tervez a főnöke. Silverman fő feladata az volt, hogy gondoskodjon róla, senki ne jöhessen rá, hogy Metcalfe-nak bármi köze van a Prospecta Oilhoz.

1974 januárjában a részvények 3 fonton álltak. Ekkor érkezett el az ideje a terv harmadik szakaszának, aminek végrehajtásához Harvey-nak szüksége volt egy balekre: a Prospecta Oil egy zöldfülű munkatársára, a Harvardról frissen kikerült David Keslerre esett a választása.

2

David megigazította az orrán a szemüveget, és újból olvasni kezdte a hirdetést, amire a Boston Globe üzleti mellékletében akadt, hogy megbizonyosodjon róla, biztosan nem álmodik-e. Az állást mintha csak rá szabták volna:

„Nagy-Britanniában működő, Skócia partjainál olajkitermelést végző olajvállalat fiatal munkatársat keres vezető pozícióba, londoni munkahelyre, tőzsdei és/vagy pénzügyi tapasztalattal. Fizetés 25 000 $ évente. Lakást biztosítunk. A válaszokat a 217A postafiókszámra kérjük.”

David nagyszerű kilátásokat sejtett e mögött, és eltűnődött, vajon elég tapasztaltnak fogják-e találni. Eszébe jutott, mit mondott mindig az európai ügyekkel foglalkozó professzora az egyetemen: „Ha már Angliában vállal munkát, akkor legjobb az északi-tengeri olajjal foglalkozni. Más jó üzletet nem is lehet ott csinálni, a szakszervezetek mindent tönkretesznek”.

David Kesler sovány, borotvált arcú, rendkívül komoly amerikai fiatalember volt, olyan frizurával, mely inkább illett volna a haditengerészet hadnagyához. David egy friss harvardi diplomás minden lelkesedésével vágyott az üzleti siker után. Hat évet töltött el a Harvardon, ahol az első négy évben matematikát tanult, az utolsó kettőben pedig közgazdaságtant. Nemrégiben végzett, és friss diplomájával felfegyverkezve olyan állást keresett, ahol kamatoztathatja a kemény munkára való kivételes képességét. Soha nem volt tudóstípus, irigyelte is azokat az évfolyamtársait, akik úgy sajátították el a poszt-keynesi gazdaságtani elméleteket, mint a kisiskolások az egyszeregyet. David megszállottan dolgozott hat éven át, csak annyi szünetet engedélyezett magának, hogy naponta eddzen egy kicsit a tornateremben, és nagy ritkán a hétvégén megnézett egy futball- vagy kosárlabdameccset. Szívesen játszott volna maga is, de erre nem maradt ideje a tanulmányai mellett.

Megint elolvasta a hirdetést, aztán legépelt egy gondosan megfogalmazott levelet, és elküldte a megadott postafiókszámra. Néhány nap múlva meg is érkezett a válasz, egy beszélgetésre invitálták a következő szerdán 3 órára.

David háromnegyed háromkor érkezett meg a Huntingdon Avenue-n lévő Copley Szállóba; az adrenalin csak úgy áradt szét a testében. Elismételte magában a harvardi mottót, miközben bevezették egy kisebb szobába: viselkedj angolosan, gondolkozz jiddisül!

A beszélgetést három férfiú irányította, akik Silverman, Cooper és Elliot néven mutatkoztak be. A főnök Bernie Silverman volt, egy alacsony, őszülő, pepita nyakkendős New York-i, akiről csak úgy lerítt a siker. Cooper és Elliot inkább csak ült, és árgus szemekkel figyelte Davidet.

Silverman hosszas előadást tartott a vállalat hátteréről és célkitűzéseiről. Harvey gondosan kioktatta Silvermant, akinek immár szépen manikűrözött körmű kisujjában volt minden, amit csak tudnia kell annak, aki Metcalfe jobbkeze akar lenni.

– Hát erről lenne szó, Mr. Kesler. A világ egyik legnagyobb üzleti lehetősége az északi-tengeri olajfúrás. Cégünk, a Prospecta Oil számos amerikai bank támogatását élvezi. Megkaptuk az engedélyt a brit kormánytól, és megvan a kellő tőkénk is. Egy vállalatot azonban nem a pénz irányít, Mr. Kesler, hanem az emberek – ez ilyen egyszerű. Mi olyan valakit keresünk, aki hajlandó éjjel-nappal munkálkodni azon, hogy a Prospecta Oil felkerüljön a nagy olajvállalatok sorába, és ha megtaláljuk a megfelelő embert, anyagiakkal is bőségesen honorálni fogjuk. Ha elnyeri az állást, Londonban fog dolgozni, ügyvezető igazgatónk, Mr. Elliot közvetlen irányításával.

– És hol van a vállalat központja?

– New Yorkban, de vannak irodáink Montrealban, San Franciscóban, Londonban, Aberdeenben, Párizsban és Brüsszelben is.

– Másutt is végez fúrásokat a vállalat?

– Pillanatnyilag nem – felelte Silverman. – Most, hogy a BP-nek sikerült olajat találnia, milliókat ölünk a szomszédos mezőkbe, és ez idáig 1:5 arányban jártunk sikerrel, ami nagyon jónak mondható.

– És mikor kellene a jelöltnek kezdenie?

– Valamikor januárban, miután elvégzett egy olajipari tanfolyamot, amit a brit kormány szervez – mondta Richard Elliot. A kormány által szervezett tanfolyam tipikus Harvey Metcalfe-ötlet volt – a lehető leghihetőbben hangzik, és nem kerül semmibe.

– És a lakás hol található? – kérdezte David.

Cooper válaszolt: – A Barbicanben, pár száz méterre a Cityben lévő irodától.

Davidnek nem volt több kérdése – Silverman mindent elmondott.

Tíz nap múlva David táviratot kapott, melyben meghívták, hogy ebédeljen Silvermannal a New York-i 21 Clubban. Amikor David megérkezett, azonnal megpillantotta az ismerős arcokat egy közeli asztalnál, mely az egyik kis alkóvban állt, ahol olyan üzletemberek szeretnek ülni, akik nem akarják, hogy kihallgassák a beszélgetéseiket.

Silverman szívélyesen és könnyedén viselkedett. Kicsit elhúzta a beszélgetést, érdektelen apróságokról társalgott, végül aztán egy pohár brandy mellett közölte Daviddel, hogy övé a londoni állás. David boldog volt: 25 000 dollár évente, egy nyilvánvalóan fényes jövő előtt álló vállalatnál! Habozás nélkül beleegyezett, hogy január 1-jén munkába áll Londonban.

David Kesler még soha nem járt Angliában: milyen zöld a fű, milyen keskenyek az utak, milyen furcsák a sövényekkel és kerítésekkel körbevett házak! New York széles útjai és csatahajó nagyságú autói után úgy érezte magát, mintha egy terepasztalon járkálna. A kis lakás a Barbicanben tiszta és személytelen levegőt árasztott, és ahogy Mr. Cooper is mondta, kényelmes közelségben volt a Threadneedle Streeten lévő irodához.

A Prospecta Oil hét szobát foglalt el egy hatalmas viktoriánus épület egyik emeletén; Silverman irodája volt az egyetlen tekintélyesebb helyiség. Volt egy aprócska előszoba, egy telexszoba, két iroda a titkárnőknek, egy nagyobb Mr. Elliotnak és egy kisebb Davidnek. David elég szűkösnek találta a helyet, de Silverman gyorsan elmagyarázta, hogy a londoni Cityben az irodabérleti díjak négyzetlábanként 30 dollárra rúgnak, szemben a New York-i 10 dollárral.

Bernie Silverman titkárnője, Judith Lampson átkísérte Davidet a főigazgató szépen berendezett irodájába. Silverman egy fekete karosszékben ült, és alig látszott ki masszív íróasztala mögül. Az asztalon négy telefon sorakozott, három fehér és egy piros. David később megtudta, hogy a fontosnak látszó piros telefonon közvetlenül az Államokban lehet hívni valakit, de hogy kit, azt soha nem tudta kideríteni.

– Jó reggelt, Mr. Silverman. Mivel kezdjem a munkát?

– Bernie, szólítson csak Bernie-nek. Foglaljon helyet. Észrevette, milyen változás állt be a vállalat részvényeinek árfolyamában az elmúlt néhány napban?

– Ó, hogyne – lelkesedett David. – Majdnem 6 dollárra kúszott fel. Gondolom azért, mert sikerült újabb banki támogatókat találni, na meg mert a többi vállalat olajat talált.

– Nem – mondta Silverman olyan hangon, amely azt sugallta, hogy a beszélgetés most közvetkező része szigorúan bizalmas. – Az igazság az, hogy mi magunk is olajat találtunk, de még nem döntöttük el, mikor hozzuk nyilvánosságra. Itt van a geológiai jelentés. – Egy elegáns külsejű dossziét lökött az asztalra.

David halkan füttyentett. – És mik a tervek pillanatnyilag?

– Be fogjuk jelenteni, hogy olajat találtunk – mondta Silverman halkan, és közben egy radírgumival játszadozott –, körülbelül három hét múlva, amikor már biztosan tudjuk, milyen mennyiségre bukkantunk. És terveket kell még készítenünk arra, hogyan fogunk megbirkózni a nagy nyilvánossággal és a hirtelen beömlő hatalmas pénzekkel. A részvényeink persze a csillagos eget fogják ostromolni.

– Már eddig is folyamatosan nőtt az árfolyamuk. Talán egyesek már tudnak a dologról?

– Könnyen lehet. Az olajjal az a baj, hogy ha egyszer előjött a föld alól, már nemigen lehet rejtegetni – kacagott Silverman.

– Okozhat valami kárt, ha új befektetők is akadnak addig? – kérdezte David.

– Nem különösebben. Ha tud valakit, aki be akar fektetni, szóljon nekem. Angliában nem korlátozzák törvények a belső információk közlését, ahogy Amerikában.

– Mit gondol, mennyire fognak felmenni a részvények?

Silverman mélyen David szemébe nézett, aztán lezserül annyit mondott: – 20 dollárra.

David visszament az irodájába, és alaposan áttanulmányozta a geológiai jelentést, amit Silvermantól kapott: egyértelműen úgy festett, hogy a Prospecta Oil valóban olajat talált, bár hogy mennyit, az nem volt egészen világos. Miután átolvasta a jelentést, az órájára pislantott, és elkáromkodta magát. Teljesen belefeledkezett a dossziéba. A táskájába hajította, taxiba ült, és a Paddington pályaudvarra hajtatott, ahol épp csak sikerült elcsípnie a 6.15-ös vonatot. Oxfordba ment, hogy együtt vacsorázzon egy volt harvardi évfolyamtársával.

Útközben a vonaton Stephen Bradley járt a fejében, aki jó barátja volt a Harvardon, és mindig szívesen segített Davidnek meg a többieknek matematikából. Stephen vendégprofesszor volt az oxfordi Magdalen College-ban, és kétségtelenül generációjuk egyik legígéretesebb fiatal tudósa. A Harvardra a Kennedy Memorial-ösztöndíjjal került, 1970-ben elnyerte a matematikai fakultás legtekintélyesebb elismerését, a Wister-díjat. Habár mindössze 80 dollár járt vele és egy érem, a díj hírneve és az általa elérhető jó állások miatt óriási versengés folyt érte. Stephen játszi könnyedséggel nyert, és senkit nem lepett meg, hogy sikerrel járt, amikor folyamodott az oxfordi vendégprofesszori posztért. Most már harmadik éve végezte kutatásait a Magdalenben. A Bolyai-féle algebráról írott dolgozatai sűrűn megjelentek a londoni matematikai társaság értesítőjében, és nemrég jelentették be, hogy egykori alma materében, a Harvardon az ősztől kinevezték a matematika tanszék professzorává.

A vonat egy óra múlva befutott Oxfordba, és a rövid taxiút után fél nyolckor David már ott is volt a Magdalenben. A kollégium egyik portása elkísérte Stephen szobájához, mely tágasnak és ódonnak hatott, és barátságosan tele volt zsúfolva könyvekkel, díszpárnákkal és metszetekkel. Mennyire más, mint a Harvard antiszeptikus szobái, gondolta David. Stephen már várta. Jottányit sem változott. Az öltönye lógott hórihorgas, vékony, esetlen alakján – egy szabó sem alkalmazta volna próbababának, az biztos. Szinte elbújt divatjamúlt, kerek szemüvege mögé, ami fölött busa szemöldök ült. David elé csoszogott, és üdvözölte; egyik pillanatban olyan volt, mint egy öregember, aztán meg harmincnak sem látszott. Jack Danielst töltött Davidnek, és leültek beszélgetni. Habár Stephen annak idején a Harvardon nem tekintette közeli barátjának Davidet, örömmel segített neki, mert David érdeklődő volt; és mindig szívesen látta amerikai ismerőseit Oxfordban.

– Fantasztikus három év volt ez nekem, David – mondta Stephen, és töltött neki egy második pohárral. – Az egyetlen szomorúbb esemény az apám halála volt, tavaly télen. Nagyon érdeklődött az oxfordi munkám iránt, és mindig támogatta a tudományos pályámat. Ami azt illeti, elég szép vagyont hagyott rám... Úgy látszik, a mosdókagylódugók gyártásával sokkal többet lehet keresni, mint gondoltam. Esetleg adhatnál valami tanácsot, hogy fektessem be a pénzemet, merthogy pillanatnyilag a bankban hever. Soha nem volt időm intézkedni, és nem is igazán értek a befektetésekhez.

David erre lelkes előadásba fogott az új állásáról a Prospecta Oilnál.

– Miért nem fekteted be a pénzed a mi vállalatunkba? Olajat találtunk az Északi-tengeren, és ha bejelentik, a részvények árfolyama a csillagos égig fog felszökni. Az egész manőver néhány hónapig fog tartani, ez lehet életed legnagyobb üzlete. Bárcsak nekem lenne pénzem, hogy befektethessem!

– Megvannak a részletes jelentések az olajleletről?

– Még nem, de láttam a geológiai jelentést, ami épp elég meggyőző. A részvények máris emelkednek, és biztos vagyok benne, hogy el fogják érni a 20 dollárt is. Csak az a baj, hogy sürget az idő.

Stephen épp csak belepillantott a geológiai jelentésbe, arra gondolt, majd később áttanulmányozza.

– Mi a módja egy ilyen befektetésnek? – kérdezte.

– Keresel egy megbízható brókert, annyi részvényt veszel, amennyit csak bírsz, aztán várod, hogy bejelentsék, hogy olajat találtak. Én majd rendszeresen tájékoztatlak, hogy mennek a dolgok, és szólok, hogy szerintem mikor kell eladni a részvényeket.

– Ez nagyon kedves lenne tőled, David.

– Ez a legkevesebb, amit megtehetek, azok után, hogy mennyit segítettél nekem a matekkal az egyetemen.

– Ugyan, semmiség volt. Na, mehetünk vacsorázni.

Stephen elvezette Davidet az egyetem ebédlőjébe, egy téglalap alakú, tölgyfa borítású terembe, melynek falát a Magdalen régebbi rektorainak, püspököknek és tudósoknak a portréi díszítették. A hosszú faasztalok, melyeknél a diákok ettek, kitöltötték a terem nagy részét, de Stephen a tanári asztalhoz csoszogott, és Davidnek is egy kényelmesebb helyet mutatott. A diákok vidámak és zajosak voltak – Stephen észre sem vette őket, de David élvezte a hangulatot.

A hétfogásos vacsora félelmetes volt, David azon tűnődött, hogy tudott Stephen ilyen cingár maradni, ha mindennap ilyen kísértésnek van kitéve. Amikor a portóihoz érkeztek, Stephen azt javasolta, térjenek vissza a szobájába, és mondjanak le a morcos professzorok további társaságáról.

A rubinvörös magdaleni portói mellett késő éjszakába nyúlóan elbeszélgettek az északi-tengeri olajról és a Bolyai-féle algebráról, és mindegyikük mély tisztelettel nézett a másikra szakértelméért. Stephen, mint a legtöbb tudós, meglehetősen hiszékeny volt saját tudományterületén kívül eső dolgokban. Egyre inkább úgy vélte, hogy a Prospecta Oil-részvények vásárlása a lehető legbölcsebb lépés lenne a részéről.

Reggel lesétáltak az Addison sétányon a Magdalen hídig. David nem nagy örömmel, de taxiba szállt háromnegyed tízkor, maga mögött hagyta a Magdalent, és elhaladt a New College, a Trinity, a Balliol és végül a Worcester mellett, melynek falára valaki franciául ezt firkálta: „Nagyon szép, de hol a pályaudvar?!”. Felszállt a tízórás londoni vonatra. Nagyon jól érezte magát Oxfordban, és remélte, segíteni tud régi harvardi cimborájának, aki annyit tett érte hajdanán.

– Jó reggelt, David.

– Jó reggelt, Bernie. Képzelje, tegnap este Oxfordban voltam egy barátomnál, aki lehet hogy be fog fektetni valamennyit a vállalatba. Talán 250 000 dollárt is.

– Nagyszerű, David, csak így tovább! Remekül végzi a dolgát.

Silverman nem mutatott meglepetést David híreinek hallatán, de ahogy visszatért az irodájába, azonnal felkapta a piros telefont.

– Harvey?

– Én vagyok.

– Úgy tűnik, Kesler jó választás volt. Épp most beszélte rá egy barátját, hogy fektessen be nálunk 250 000 dollárt.

– Remek. Idehallgass. Azonnal utasítsd a brókeremet, hogy dobjon a piacra 40 000 részvényt, valamivel 6 dollár felett. Ha Kesler barátja tényleg venni akar, az enyém lesz az egyetlen nagyobb elérhető pakett a piacon.

Stephen egy napig gondolkodott, de miután látta, hogy a Prospecta Oil részvényei 2,75-ről 3,05 fontra emelkedtek, úgy döntött, nem szabad kihagyni egy ilyen biztos nyerő üzletet. Bízott Davidben, és a ragyogó geológiai jelentés is nagy hatást tett rá. Felhívott egy brókerirodát a Cityben, a Kitcat & Aitkent, és megbízta őket, hogy vásároljanak neki 250 000 dollár értékű Prospecta Oil-részvényt. Harvey Metcalfe brókere 40 000 részvényt dobott a piacra, amikor Stephen kérése befutott a tőzsdére, és az üzletet gyorsan meg is kötötték. Stephen 3,10 fontért vette meg a részvényeket.

Miután szépen befektette a teljes apai örökségét, az elkövetkező néhány napban nagy örömmel figyelte, hogy kúszik felfelé a részvényeinek árfolyama 3,50-re, pedig még be sem jelentették, hogy olajat találtak. Stephen persze nem is sejtette, hogy az árfolyam-növekedést tulajdonképpen ő maga idézte elő a nagy összegű befektetéssel. Előre terveket szövögetett, hogy mire fogja költeni a hasznot. Úgy döntött, nem adja el a részvényeket azonnal, hanem még egy darabig megtartja őket: David azt mondta, akár a 20 dollárt is elérhetik, különben is, megígérte, hogy szólni fog, hogy mikor kell eladni.

Eközben Harvey Metcalfe lassan még néhány részvényt szivárogtatott ki a piacra, mivel Stephen befektetése megnövelte a vállalat iránti érdeklődést. Egyre inkább egyetértett Silvermannal, hogy a kezdők minden buzgalmával ügyködő fiatal és becsületes David Kesler kitűnő választás volt. Nem ez volt az első alkalom, hogy Harvey ezt a trükköt alkalmazta: ő maga a háttérben maradt, és minden felelősséget egy tapasztalatlan, ártatlan vállra rakott.

Ezzel egy időben Richard Elliot, mint a vállalat szóvivője, kiszivárogtatta a sajtónak, hogy igen jelentős befektetők érdeklődnek a Prospecta Oil iránt, ami önmagában elég volt ahhoz, hogy a kisbefektetők megrohamozzák a tőzsdét, és biztos szinten tartsák a részvények árfolyamát.

Egyvalamit alaposan megtanul az ember a Harvard Business Schoolban: hogy egy üzletembernek legfőbb tőkéje az egészsége. David feltétlenül szükségesnek tartotta, hogy rendszeresen kivizsgáltassa magát; szerette hallani, hogy remek formában van, bár talán nem ártana, ha kicsit lazítana a munkatempóján. A titkárnője, Miss Rentoul tehát megbeszélt neki egy időpontot egy Harley Street-i orvossal.

Dr. Robin Oakley egyértelműen sikeres ember volt. Harminchét éves volt, magas, jóképű, dús sötét hajjal, mely soha nem fog megritkulni. Klasszikus vonású, markáns arca volt, és a sikerből fakadó magabiztosság levegője lengte körül. Hetente kétszer még mindig eljárt fallabdát játszani, aminek köszönhetően irigylésreméltóan fiatalabbnak festett, mint a legtöbb kortársa. Robin Cambridge-ben töltött egyetemista évei óta fitt maradt, ahol a rögbicsapat gyöngyszeme volt. Az egyetem után a St. Thomas’s kórházban töltötte a gyakorlóidejét, ahol megint inkább a rögbitehetsége esett nagyobb súllyal a latba, mint az orvosi tudása. Pályafutását egy igen jól menő Harley Street-i orvos, dr. Eugene Moffat asszisztenseként kezdte. Dr. Moffat sikerének titka nem annyira abban rejlett, hogy meg tudta gyógyítani a betegeket, hanem hogy el tudta bűvölni a gazdagokat, különös tekintettel a középkorú hölgyekre, akik mindig újra és újra jöttek, akkor is, ha az égvilágon semmi bajuk nem volt. És mivelhogy egy vizsgálat 50 guinea-be került, ez már önmagában elég volt a sikerhez.

Moffat azért választotta Robin Oakley-t asszisztenséül, mert meglátta benne pontosan azokat a tulajdonságokat, melyekkel ő maga is rendelkezett, és amelyeknek a népszerűségét köszönhette. Robin Oakley kétségtelenül jóképű volt, jó modorú, kiművelt – és épp csak annyira okos, amennyire kell. Robin kitűnően beilleszkedett a Harley Streetre és Moffat rendszerébe, és amikor főnöke hatvanas éveinek elején váratlanul elhalálozott, olyan könnyedén vette át a praxisát, mint egy koronaherceg a trónt. Robin megőrizte a régi pácienseket, Moffat idős hölgybetegei közül egyet sem veszített el, hacsak nem természetes okokból kifolyólag, és meglehetősen sikeres lett ő maga is. Felesége volt és két fia, egy kényelmes vidéki háza Berkshire-ben, néhány kilométerre Newburytől, és szép summa félretett pénze elsőrangú értékpapírokban. Örült a szerencséjének, és élvezte az életet, bár ugyanakkor azt is kénytelen volt bevallani magának, hogy egy egészen kicsikét azért unja az egészet. Egyre inkább kezdte úgy találni, hogy az együttérző doktor szerepe szinte elviselhetetlenül unalmas. Talán vége lenne a világnak, ha beismerné, hogy fogalma sincs – és egyáltalán nem is érdekli –, hogy mi okozza a piros dermatitiszfoltokat Lady Fiona Fisher gyémánttal telerakott kezén? Leszakadna az égbolt, ha egyszer megmondaná annak a borzalmas Mrs. Page-Stanleynek, hogy egy ronda, büdös öregasszony, akinek semmi baja a világon, legfeljebb egy új fogsor kellene neki? És mi történne, ha egyszer személyesen megadná a pártában maradt Miss Lydia de Villiers-nek, amire olyan nyilvánvalóan vágyakozik?

David Kesler pontosan a megbeszélt időben érkezett. Miss Rentoul figyelmeztette, hogy az angol orvosok és fogorvosok nem fogadják az embert, ha késett, de a számlát azért benyújtják.

Levetkőzött, és végignyúlt a díványon. A doktor megmérte a vérnyomását, meghallgatta a szívét, megnézte a nyelvét. Miközben végigkopogtatta David minden porcikáját, elcsevegtek.

– És mit csinál itt Londonban, Mr. Kesler?

– Egy olajvállalatnál dolgozom a Cityben. A Prospecta Oilnál – gondolom, hallott már róla.

– Nem – felelte Robin –, azt hiszem, nem. Húzza föl a térdét, legyen szíves. – Egy reflexkalapáccsal szakavatott mozdulattal David térdére koppintott, előbb az egyikre, aztán a másikra. David lába vadul megrándult.

– A reflexei kitűnőek.

– Hallani fog rólunk, dr. Oakley, ebben biztos vagyok. Nagyon jól mennek a dolgaink. Figyelje az újságokat.

– Miért? – kérdezte Robin mosolyogva. – Csak nem olajat találtak?

– De igen – mondta David halkan –, ami azt illeti, pontosan erről van szó.

Robin pár másodpercig David hasát tapogatta. – Szép izmos hasfal, semmi háj, májnagyobbodásnak semmi jele. Fiatalember, ön kitűnő egészségi állapotnak örvend.

Robin kiment a rendelőből, amíg David felöltözött, és gondosan kiállított egy kartont Kesler névre, de közben a gondolatai másfelé kalandoztak. Szóval olajat találtak.

A Harley Street-i orvosok általában rutinszerűen háromnegyed órát váratják a betegeiket odakinn a várószobában a Punch elsárgult számainak társaságában, de ha már benn vannak rendelőben, nem siettetik őket. Robinnak sem állt szándékában siettetni Mr. Keslert.

– Tulajdonképpen semmi baja, Mr. Kesler. Egészen enyhe vérszegénység, de az a gyanúm, ez csak attól van, hogy az utóbbi időben túlhajtotta magát. Felírok egy vastablettát, az majd gyorsan rendbe hozza. Vegyen be kettőt naponta, egyet reggel, egyet este. – Lefirkantotta az olvashatatlan receptet, és átadta Davidnek.

– Nagyon köszönöm. Kedves magától, hogy ennyi időt szánt rám.

– Semmi az egész. Na és milyennek találja Londont? – kérdezte Robin. – Gondolom, nagyon más, mint Amerika.

– Bizony, itt minden sokkal lassabb. Ha egyszer megszokom, hogy mennyi ideig tart megcsinálni a dolgokat, az már fél győzelem lesz.

– Sok ismerőse van Londonban?

– Nem, nincs – felelte David. – Oxfordban van egy-két régi barátom még a Harvardról, de Londonban még nemigen ismerkedtem meg emberekkel.

Remek, gondolta Robin, itt az alkalom, hogy kicsit többet megtudjak az olajüzletről, és közelebbről megismerkedjek valakivel, akihez képest a legtöbb betegem úgy fest, mintha mindkét lábával a sírban állna. Talán felráz egy kicsit a letargiából. – Nem lenne kedve velem ebédelni valamikor a héten? Megmutathatnám az egyik híres régi londoni klubot.

– Nagyon kedves, a legnagyobb örömmel.

– Pompás. Mit szólna a péntekhez?

– Tökéletes.

– Akkor találkozzunk mondjuk egykor az Athenaeum Klubban a Pall Mallon.

David visszatért az irodájába a Citybe, útközben kiváltotta a gyógyszerét. Rögtön be is vett egyet. Kezdte jól érezni magát Londonban. Silverman meg van elégedve a munkájával, a Prospecta Oil virágzik, és érdekes emberekkel akadt össze. Igen, úgy érezte, életének egyik legboldogabb időszaka elé néz.

Pénteken David háromnegyed egykor érkezett az Athenaeumhoz, mely egy nagy fehér épületben volt a Pall Mall sarkán, előtte a yorki herceg szobra tornyosult. Davidet meglepte a termek mérete, és üzletemberagyával azonnal számolgatni kezdett, mennyit lehetne keresni vele, ha kiadnák irodának. A helyiség tömve volt olyan egyénekkel, akik úgy festettek, mintha mozgó viaszbábuk lennének, de valójában – amint arról később Robin biztosította – egytől egyig a legkiválóbb diplomaták és tábornokok voltak.

A kávézószobában ebédeltek, melynek fő dísze egy Rubens-kép volt, és Bostonról, Londonról, a fallabdáról és Katherine Hepburn iránti közös szenvedélyükről beszélgettek. A kávénál David készségesen részletezte Robinnak a geológiai jelentést a Prospecta olajmezőiről. A részvények már 3,60 fonton állnak a londoni tőzsdén, és folyamatosan emelkednek.

– Jó befektetésnek hangzik – mondta Robin –, megérné a kockázatot, nem?

– Azt hiszem, nincs benne semmi kockázat – mondta David –, már ha tényleg van ott olaj.

– Komolyan gondolkozni fogok a dologról a hétvégén.

Az Athenaeum lépcsőjénél elváltak, David egy konferenciára indult, melynek témája az energiaválság volt és a Financial Times rendezte, Robin pedig berkshire-i házába. Két kisfia épp hazajött a hétvégére a bentlakásos magániskolából, és már alig várta, hogy láthassa őket. Milyen gyorsan elszállt az idő, nemsokára felnőtt fiatalemberek lesznek, gondolta. Milyen jó tudni, hogy a jövőjük biztosítva van. És talán még biztosabbá tehetné, ha befektetne David Kesler vállalatába. Ha bejelentik az olajat, majd eladja a részvényeket, és visszateszi a pénzt értékpapírokba.

Bernie Silverman örömmel hallotta az újabb esetleges befektető hírét.

– Gratulálok, fiam. Sok tőkére lesz szükségünk, hogy finanszírozni tudjuk a csővezeték fektetését. Akár kétmillió dollárba is kerülhet mérföldenként. De maga remekül végzi a munkáját. Épp most hallottam a központi irodánkból, hogy 5000 dollár prémiumot fog kapni az erőfeszítéseiért. Csak így tovább!

David mosolygott. Így kell üzletet csinálni. Ha az ember eredményeket ér el, annak megvan a jutalma.

– Mikor lesz a hivatalos bejelentés? – kérdezte.

– Egy-két napon belül.

David izzó büszkeséggel távozott Silverman irodájából.

Silverman azonnal felhívta Harvey Metcalfe-ot a piros telefonon, és újból beindították a gépezetet. Metcalfe brókerei 35 000 részvényt dobtak piacra 3,37 fontos árfolyamon, és naponta 5000 darabot a szabadpiacra, de csak óvatosan, nehogy túltelítsék a piacot, és az ár szilárdan maradjon. A részvények megint megugrottak, amikor dr. Oakley nagyobb összeget fektetett be. A részvények ekkor már 3,90 fonton álltak, ami nagy örömet okozott Davidnek, Robinnak és Stephennek. Arról persze sejtelmük sem volt, hogy a befektetésük által keltett érdeklődésnek köszönhetően Harvey mind több és több részvényt tud eladni.

David úgy döntött, a prémiumának egy részét arra költi, hogy vásárol egy festményt a lakásába, amit kissé jellegtelennek talált. Úgy 2000 dollárért, gondolta, valami olyat, ami befektetésnek is jó. David szerette a művészetet, de azért az üzletről sem feledkezett meg. A péntek délutánt azzal töltötte, hogy a Bond Street, a Cork Street és a Bruton Street környékén kószált, ahol a legtöbb műgaléria található Londonban. A Wildensteint túl drágának találta, a Marlborough túl modern volt az ízlésének. Végül a Bond Street-i Lamanns-galériában bukkant rá egy képre.

A galéria csak háromháznyira volt a Sotheby’s-től, egy nagy helyiségből állt, melynek padlózatát ütött-kopott szürke szőnyeg borította, falait pedig kifakult, vöröses tapéta. Amint azt David később megtudta, a galériák hírneve és sikeressége egyenes arányban áll a szőnyeg kopottságával és a tapéta fakóságával. A helyiség végében egy lépcső vezetett az emeletre, mellette néhány ottfelejtett kép volt a falnak támasztva, hátukkal kifelé. David hirtelen ötlettől indíttatva átböngészte őket, és legnagyobb örömére talált is valamit, ami megtetszett neki.

Leon Underwood olajfestménye volt, és a Vénusz a parkban címet viselte. A nagyméretű, meglehetősen komor vászon hat férfit és nőt ábrázolt kör alakú teázóasztalok körül, fémvázas kerti székeken. Az előtérben egy szép meztelen nő, dús keblekkel és hosszú hajjal. A többiek ügyet sem vetettek rá, ő meg csak ült, és kifelé nézett a képből, kifürkészhetetlen arckifejezéssel. David elragadónak találta.

A galéria tulajdonosa, Jean-Pierre Lamanns hozzálépett. Elegáns öltönyt viselt, ahogy az egy olyan emberhez illik, akinek ritkán nyomnak a kezébe ezer fontnál kisebb összegről szóló csekket. Harmincöt éves volt, és megengedhette magának az élet minden apró luxusát: Gucci cipője, Yves St Laurent nyakkendője, Turnbull & Asser inge és Piaget karórája senkit nem hagyott kétségek között – különösen a nőket –, hogy tudja, mitől döglik a légy. Pontosan úgy festett, ahogy az angolok a franciákat elképzelik, karcsú volt és elegáns, sötét, hullámos hajjal, mélybarna szemekkel, kissé éles tekintettel. Szőrszálhasogató és kötekedő is tudott lenni, azzal a fajta szellemességgel, mely néha legalább annyira kegyetlen, mint amennyire szórakoztató – talán ez volt az egyik oka, hogy még nem nősült meg. Jelöltekből pedig nem volt hiány. A vevői mindenesetre csak az elbűvölő oldalát ismerték. Miközben David kitöltötte a csekket, Jean-Pierre a mutatóujjával simogatta divatosan nyírt bajuszát, és barátságosan társalgott a képről.

– Underwood ma az egyik legnagyobb angol szobrász és festő. Henry Moore is a tanítványa volt, tudta? Szerintem alábecsülik, csak mert utálta a sajtót meg az újságírókat, akiket csak részeges firkászoknak titulált.

– Hát igen, ez nem a legjobb módja, hogy az ember megkedveltesse magát a médiával – motyogta David, és átnyújtotta a 850 fontos csekket, élvezve a gazdagság kellemes érzését. Ez volt eddig élete legnagyobb összegű vásárlása, és úgy vélte, a kép jó befektetés; ráadásul tetszett is neki.

Jean-Pierre lekísérte Davidet a földszintre, és megmutatta impresszionista és modern gyűjteményét, amit sok-sok év alatt szedett össze, és tovább zengte dicshimnuszait Underwoodról. Az irodában megünnepelték David első vásárlását egy whiskyvel.

– És ön mivel foglalkozik, Mr. Kesler?

– Egy Prospecta Oil nevű kisebb olajvállalatnál dolgozom, az Északi-tengeren végzünk fúrásokat.

– És sikerrel jártak? – kérdezte ártatlan képpel Jean-Pierre.

– Hát, köztünk szólva elég szép kilátásaink vannak. Nem titok, hogy a vállalat részvényei 2 fontról majdnem 4 fontra emelkedtek az elmúlt néhány hét során, de senki nem tudja a valódi okát.

– Mit gondol, jó befektetés lenne egy magamfajta szegény galériásnak?

– Csak azt tudom mondani, hogy én magam 3000 dollárt fogok belefektetni hétfőn, ami az összes vagyonom most, hogy megvettem a Vénuszt. Rövidesen igen fontos bejelentést fogunk tenni.

Jean-Pierre szeme felcsillant. Borotvaélesen vágó gall eszének nem is kellett több. Témát változtatott.

– Bernie, mikor tesszük meg a bejelentést?

– Azt hiszem, jövő hét elején. Adódott egy-két probléma. De semmi olyan, amivel ne tudnánk megbirkózni.

David ettől kissé megkönnyebbült, ugyanis aznap reggel maga is vásárolt 500 részvényt, amire ráment a prémiumából megmaradt 3000 dollár. Mint a többiek, ő is gyors megtérülésre és nagy haszonra számított.

– Rowe Rudd, tessék.

– Frank Wattsot keresem. Jean-Pierre Lamanns vagyok.

– Jó reggelt, Jean-Pierre. Miben segíthetek?

– 25 000 darab Prospecta Oil-részvényt szeretnék venni.

– Még nem is hallottam róluk. Várjon egy percig... Igen, egy új cég, nagyon alacsony kezdőtőkével. Szerintem elég kockázatos, Jean-Pierre. Én nem ajánlanám.

– Minden rendben lesz, Frank. Csak két-három hétre kell, aztán eladjuk. Nem akarom megtartani őket. Mikor kezdődött a jegyzés?

– Tegnap.

– Jól van. Vegyen belőlük még ma reggel, és adja el a jegyzési időszak vége előtt, vagy még korábban. Arra számítok, jövő héten bejelentik, hogy olajat találtak. Ahogy meghaladják a részvények az 5 fontot, megszabadulhat tőlük. Nem kell mohónak lenni. A vállalatom nevén vegye őket, ne a sajátomon, senki ne tudja, hogy közöm van hozzá – nem akarom zavarba hozni az informátoromat.

– Értem. Tehát 25 000 Prospecta Oil piaci áron.

– Úgy van. Jövő héten végig Párizsban leszek képeket nézni, adja el őket nyugodtan, ahogy meghaladják az 5 fontot.

– Rendben van. Jó utat, Jean-Pierre.

A piros telefon megcsörrent.

– A Rowe Rudd vevő lenne egy nagyobb részvénycsomagra. Tudsz róla valamit?

– Semmit a világon, Harvey. Valószínűleg megint David Kesler keze van benne. Akarja, hogy beszéljek vele?

– Nem, ne szólj neki semmit. Piacra dobtam újabb 25 000 részvényt 3,90 fontért. Keslernek már csak egy nagyobb befektetőt kell fognia, és akkor el is megy az összes részvény. Készülj fel a terv utolsó szakaszára.

– Oké, főnök. Tudja, hogy megint rengeteg kisbefektető jelentkezett?

– Igen, mint eddig is. Úgy látszik, mindenkinek eljárt a szája, hogy milyen jó befektetést talált. Ne szólj semmit Keslernek.

– David, maga túl sokat dolgozik mostanában – mondta Richard Elliot. – Lazítson egy kicsit. Lesz majd épp elég dolgunk, miután bejelentettük, hogy olajat találtunk.

– Gondolom – mondta David. – De megszoktam, hogy sokat dolgozom.

– Nincs kedve egy görbe estéhez? Eljöhetne velem az Annabelbe.

Davidnek hízelgett a London legelőkelőbb mulatójába szóló meghívás, és örömmel elfogadta.

David bérelt Ford Cortinája kissé kirítt aznap este a Berkeley Square-en az egymás hegyén-hátán parkoló Rolls-Royce-ok és Mercedesek közül. Lement a kis vaslépcsőn az alagsorba, ahol egykor valószínűleg az elegáns ház cselédlakásai lehettek. Most pompás klub volt itt, étterem, diszkó és egy elegáns kis bár; a falakat régi képek és metszetek díszítették. A félhomályos étterem tele volt zsúfolva apró asztalokkal, melyeknek legtöbbje máris foglalt volt. A dekoráció III. György korabeli és extravagáns volt. Mark Birley, a tulajdonos rövid tíz esztendő alatt a város legkeresettebb klubjává varázsolta az Annabelt, a tagságra várakozók listája több mint ezer nevet számlált. A kis parkett, melyen két Cadillac sem tudott volna leparkolni, zsúfolva volt táncoló párokkal. Legtöbbjük egész szoros közelségben táncolt – persze nem is igen volt más választásuk. David kissé meglepetten konstatálta, hogy a táncoló férfiak mindegyike legalább húsz évvel ifjabb hölgyeményeket tart a karjában. A főpincér, Louis odavezette Davidet Richard Elliot asztalához, és rögtön rájött, hogy David most van itt először, abból, ahogy a vendégeket bámulta. Nem baj, gondolta David, egyszer majd talán engem is így fognak bámulni.

A kivételesen remek vacsora után Richard Elliot és a felesége csatlakozott a táncolókhoz, míg David átvonult a kis bárhelyiségbe, melyben kényelmes bíborvörös pamlagok álltak, és szóba elegyedett valakivel, aki James Brigsley néven mutatkozott be. Mr. Brigsley ha az egész világot talán nem is, de az Annabelt minden bizonnyal színháznak tekintette. Magas volt, szőke és arisztokratikus, a szemében humor csillogott, és mindenkivel remekül megtalálta a hangot. David csodálta ezt a magabiztos modort, amivel ő maga soha nem dicsekedhetett, és attól tartott, soha nem is fog. A kiejtésén még David gyakorlatlan füle is meghallotta, hogy feltűnően előkelő.

David újdonsült ismerőse az Államokban tett látogatásairól mesélt, és azzal a megjegyzéssel hízelgett neki, hogy mennyire kedvelte mindig az amerikaiakat. Kis idő múlva David talált rá alkalmat, hogy halkan megkérdezze a főpincért, ki ez az angol úr.

– Lord Brigsley, uram, Louth grófjának legidősebb fia.

Lám-lám, gondolta David, a lordok éppúgy néznek ki, mint minden más földi halandó, különösen egy-két pohárka után. Lord Brigsley megkocogtatta David poharát.

– Nem iszik még egyet?

– Köszönöm, mylord – mondta David.

– Ugyan, hagyjuk ezt. James a nevem. Na és mit csinál Londonban?

– Egy olajvállalatnál dolgozom. Talán ismeri az elnökünket, Lord Hunnisettet. Ami azt illeti, jómagam soha nem találkoztam vele.

– Kedves öregúr – mondta James. – A fiával együtt jártam Harrow-ba. Ha tényleg az olajszakmában van, adhatna valami tanácsot, hogy mit csináljak a Shell- és BP-részvényeimmel.

– Tartsa meg őket – mondta David. – Az olaj mindig jó üzlet, hacsak a kormány nem kap vérszemet, és nem próbálja meg rátenni a kezét.

Megérkezett az újabb dupla whisky, és David kezdte enyhén becsípve érezni magát.

– És a maguk vállalata?

– Elég kicsi – felelte David. – De a részvényeink nagyobbat ugrottak az elmúlt három hónapban, mint bármely más olajvállalaté. De az a gyanúm, még korántsem érték el a csúcsot.

– Hogyhogy? – érdeklődött James.

David körbepillantott, és bizalmas suttogásra halkította a hangját.

– Nos, gondolom, maga is tudja, hogy ha egy nagyvállalat talál olajat, az csak kis százalékkal emeli a befektetők hasznát. De ha egy kisvállalat jár szerencsével, természetes, hogy a befektetők szintjén sokkal nagyobb profit fog megjelenni.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy olajat találtak?

– Azt hiszem, ezt nem lett volna szabad elmondanom – mondta David. – Nagyon lekötelezne, ha bizalmasan kezelné az információt.

David nem emlékezett, hogy keveredett haza, és ki dugta ágyba; másnap reggel meglehetős késéssel jelent meg az irodában.

– Nagyon sajnálom, Bernie, de elaludtam, tegnap kicsit kirúgtunk a hámból Richarddal az Annabelben.

– Ugyan, semmi baj. Örülök, hogy jól érezték magukat.

– Remélem, nem voltam indiszkrét, de azt tanácsoltam valami lordfélének, akinek a nevére nem emlékszem, hogy fektessen be a vállalatunkba. Lehet, hogy egy kicsit túlbuzgó voltam.

– Ne aggódjon, David, senki nem fog csalódni bennünk. Igazán megérdemelte ezt a kis kikapcsolódást. Hiszen agyondolgozza magát!

James Brigsley kilépett chelseai lakásából, fogott egy taxit, és Williams & Glyn nevű bankjába ment. James meglehetősen extrovertált egyéniség volt, és Harrow-ban töltött iskolásévei óta egyetlen szerelme a színjátszás volt; amikor befejezte az iskolát, az apja nem volt hajlandó beleegyezni, hogy színész legyen, ragaszkodott hozzá, hogy továbbtanuljon Oxfordban, ahol megint csak nagyobb érdeklődést szentelt a színjátszó körnek, mint választott tárgyai – politológia, filozófia és közgazdaságtan – tanulmányozásának. Oxford után belépett a gránátosokhoz, ahol jól kiélhette a történelmi érzékét. Így került a londoni társasági életbe, ahol meglehetős sikereket aratott, amennyire az egy jó modorú, gazdag ifjú főnemestől elvárható az adott körülmények között.

Amikor véget ért a kétévnyi szolgálat, az apja egy 100 holdas hampshire-i farmot ajándékozott neki, hogy legyen mivel elfoglalnia magát, de Jamest nem vonzották a vidéki élet rusztikus örömei. A farm gondját egy jószágigazgatóra hagyta, és visszatért Londonba. Nagyon szeretett volna színész lenni, de tudta, hogy az apja ezt nem tartja megfelelő foglalkozásnak a birodalom egy jövendő főrendje számára. A gróf tulajdonképpen nem tartotta túl sokra legidősebb fiát, és James nem nagyon tudta meggyőzni, hogy sokkal több magához való esze van, mint az apja gondolja. Talán ez a bizalmas információ, amit David Keslertől kapott, módot ad rá, hogy bebizonyítsa neki, mennyire félreismerte.

A Williams & Glyn szép régi épületében Jamest bekísérték az igazgató irodájába.

– Szeretnék némi kölcsönt felvenni a hampshire-i farmomra – közölte Lord Brigsley.

Philip Izard, az igazgató jól ismerte James apját. A gróf ítélőképességét nagy tiszteletben tartotta, de az ifjabb lordnak nem jósolt nagy jövőt. Mindegy, nem az a feladata, hogy felülbírálja a megbízói kívánságait, főleg ha az illető olyan családból származik, mely a bank egyik legrégebbi ügyfele.

– Értem, mylord. És mekkora összegre gondolt?

– Nos, azt hiszem a hampshire-i földek értéke körülbelül holdanként 1000 font. Mit szólna mondjuk 150 000-hez? Részvényekbe szeretném fektetni a pénzt.

– Gondolom elfogadhatónak fogja találni, ha a banki alapkamatnál 2%-kal magasabb kamattal adunk önnek egy 150 000 fontos kölcsönt.

Jamesnek a leghalványabb fogalma sem volt, mennyi a banki alapkamat, de azt tudta, hogy a Williams & Glyn versenyképességre törekszik, mint mindenki más, és hogy a hírnevük is makulátlan.

– Köszönöm – mondta James. – Kérem, vásároljanak nekem 35 000 darabot a Prospecta Oil nevű vállalat részvényeiből.

– Alaposan utánanézett a cégnek, mylord? – érdeklődött Izard.

– Igen, természetesen – felelte Lord Brigsley élesen. Őt aztán nem fogja megfélemlíteni egy ilyen bankár.

Silverman tájékoztatta Harvey Metcalfe-ot, hogy David Kesler az Annabelben megismerkedett valami lorddal, akinek úgy tűnik, több a pénze, mint a józan esze. Harvey 40 000 részvényt dobott a piacra 4,80 fontos árfolyamon. Williams & Glyn megvett belőlük 35 000 darabot, a maradékot megint csak a kisbefektetők vásárolták fel. A részvények árfolyama valamivel megint nőtt. Harvey Metcalfe-nak most már csak 30 000 részvénye maradt, és a következő négy nap során azoktól is sikerült megszabadulnia. Tizennégy hét alatt 6 millió dollár profit jött be a Prospecta Oil-részvényekből.

Péntek reggel a részvények 4,90 fonton álltak. Harvey Metcalfe részletesen végigtanulmányozta a mit sem sejtő Kesler által beszervezett négy főbefektetőt, mielőtt felhívta volna Jörg Bierrert.

Stephen Bradley 40 000 részvény 6,10 dolláros árfolyamon.

Dr. Robin Oakley 35 000 részvény 7,23 dolláros árfolyamon.

Jean-Pierre Lamanns 25 000 részvény 7,80 dolláros árfolyamon.

James Brigsley 35 000 részvény 8,80 dolláros árfolyamon.

David Kesler maga is vásárolt 500 részvényt, 7,25 dolláron, ami azt jelentette, hogy öten együtt összesen 135 500 részvényt vettek meg, valamivel több, mint 1 millió dollár értékben. Az is nekik volt köszönhető, hogy az árfolyam folyamatosan emelkedett, ami megkönnyítette Harvey-nak, hogy az összes részvényétől kényelmesen megszabadulhasson.

Harvey Metcalfe tehát megint sikerrel járt. A neve nem szerepelt sehol, és egyetlen részvény sem volt a kezében. Senki nem fog tudni rábizonyítani semmit. Nem követett el semmi törvénytelenséget; még a geológiai jelentés is kellő körülményességgel volt megfogalmazva ahhoz, hogy a bíróság ne tudjon belekötni. Ami David Keslert illeti, Harvey igazán nem tehet róla, hogy ilyen ifjonti hévvel vetette bele magát a munkába. Ő még csak nem is találkozott vele. Harvey felnyitotta az 1964-es Krug Privée Cuvée pezsgőt, melyet a Hedges & Butler importált. Lassan kortyolgatta, aztán rágyújtott egy Romeo y Julieta Churchill-re, hátradőlt a karosszékben, és ünnepelt.

David, Stephen, Robin, Jean-Pierre és James is ünnepléssel töltötte a hétvégét. Miért is ne? A részvényeik 4,90 fonton álltak, és David biztosította őket, hogy el fogják érni a 10 fontot is. Szombat reggel David megrendelte élete első mérték után készült öltönyét az Aquascutumnál, Stephen sűrű fejcsóválgatás közepette kijavította az elsőévesek év végi zárthelyi dolgozatait, Robin a fiai iskolai sportrendezvényén vett részt, Jean-Pierre újrakeretezett egy Renoirt, James Brigsley pedig vadászni ment, azzal a szilárd meggyőződéssel, hogy most végre bizonyítani fog az apja előtt.