Jeffrey Archer

BECSÜLETBELI ÜGY

Jeffrey Archer

Becsületbeli

ügy

A mű eredeti címe

A Matter of Honour

Copyright © Jeffrey Archer, 1986

Hungarian translation © Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RÁCZ PÉTER

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 791 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Willnek

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Kreml, Moszkva

1966. május 19.

– Ez hamisítvány – közölte a szovjet vezető, tekintetét a kezében tartott kisméretű, remekmívű festményre szegezve.

– De hisz az lehetetlen! – tiltakozott kollégája, a politikai bizottság másik tagja. – Köztudott, hogy a cári ikont, a Sárkányölő Szent Györgyöt az utóbbi ötven évben a leningrádi Téli Palotában őrizték, biztonságos körülmények között.

– Meglehet, Zaborszkij elvtárs – mondta az idősebbik –, csakhogy akkor egy hamisítványt őriztek ötven éven át. Bizonyára a cár az utolsó pillanatban leszedette az eredetit, mielőtt még a Vörös Hadsereg egységei bevonultak volna Szentpétervárra, hogy elfoglalják a Téli Palotát.

A szovjet állambiztonsági szolgálat főnöke idegesen megmoccant a székében; érezte, hogy nincs vége a macska-egér párviadalnak. A KGB élén eltöltött hosszú évek tapasztalata alapján Zaborszkij már akkor sejtette, kinek lesz kiosztva az egér szerepe, amikor hajnali négykor megszólalt a telefonja, és közölték vele, hogy haladéktalanul menjen a Kremlbe, mert a főtitkár látni akarja.

– De hát mitől annyira biztos benne, hogy a festmény hamisítvány, Leonyid Iljics? – kérdezte az alacsony termetű, törékeny férfi.

– Attól, kedves Zaborszkijem, hogy az utóbbi tizennyolc hónapban radiokarbon-vizsgálatnak vetették alá a Téli Palotában tárolt összes műkincset. Ez egy korszerű, tudományos eljárás, amelynek az eredménye nem igényel megerősítést – közölte Brezsnyev, újsütetű tudományát fitogtatva. – És kiderült, hogy az a festmény, amelyet évtizedeken át az ország egyik legértékesebb műkincsének hittünk, valójában ötszáz évvel az után készült, hogy Rubljov megfestette az eredetit.

– No de ki csinálhatta a másolatot, és vajon miért? – hitetlenkedett az államvédelmi bizottság vezetője.

– A szakértők szerint valószínűleg egy udvari festő műve – válaszolta a szovjet főtitkár. – Feltehetően csupán hónapokkal a forradalom kitörése előtt kaphatta a megbízást. A Téli Palota kurátorát egyébként mindig is nyugtalanította, hogy az ikon keretének hátulján nem találja a cárt jelképező ezüstkoronát, holott az összes többi képen rajta van – tette hozzá Brezsnyev.

– De hát én úgy tudtam, hogy az ezüstkoronát már az előtt leszedte az ikonról egy műkincsvadász, hogy mi betettük a lábunkat Szentpétervárra.

– Nem így történt – szögezte le szárazon a főtitkár. Bozontos szemöldökét minden mondat végén felvonta, hogy nyomatékot adjon kijelentésének. – Nem a cári koronát távolították el, hanem magát a festményt.

– És vajon mit csinálhatott a cár az eredetivel? – merengett el a KGB elnöke, mintha csak önmagától kérdezné.

– Pontosan ezt szeretném megtudni, elvtárs – közölte Brezsnyev. Keze között még mindig ott pihent a kisméretű festmény. – És magára esett a választás, hogy megfejtse a rejtélyt – fűzte hozzá.

Most először a KGB elnöke elbizonytalanodott.

– S van valami támpont, aminek alapján elindulhatnék?

– Nagyon kevés – ismerte el a főtitkár, felütve az íróasztalának legfelső fiókjából előhúzott dosszié tetejét. Lepillantott a sűrűn gépelt jegyzetre, amely „Az ikonok jelentősége az orosz történelemben” címet viselte. Valaki egész éjszaka serényen dolgozott, hogy megírja a tízoldalas jelentést, ám Brezsnyev éppen hogy csak bele tudott pillantani. Egyébként is, számára igazán csak a negyedik oldalon vált érdekessé a beszámoló. A szovjet vezető az első három oldalt gyorsan átlapozta, aztán hangosan olvasni kezdte: – A forradalom kitörése után II. Miklós cár nyilvánvalóan azt remélte, hogy Rubljov remekművével megválthatja útlevelét Nyugatra, a szabadság felé. Bizonyosan elrendelte, hogy készítsenek egy másolatot, és azt a dolgozószobája falára akasztotta, oda, ahol az eredeti is függött. – A főtitkár felpillantott. – Ezenkívül alig van valamink.

A KGB főnökén látszott a kínos zavar. Továbbra sem értette, miért akarja mindenáron Brezsnyev, hogy az állambiztonsági szolgálat is bekapcsolódjon egy apró festmény utáni nyomozásba. – És mennyire fontos, hogy megtaláljuk az eredetit? – kérdezte abban a reményben, hogy újabb információkhoz jut.

Leonyid Brezsnyev kremlbeli társára vetette tekintetét.

– Semmi sem lehet ennél fontosabb, elvtárs – hangzott meglepő válasza. – Minden eszközt és forrást, amire csak igényt tart, legyen szó akár emberről, akár pénzről, biztosítani fogok, hogy rábukkanjon a cári ikon nyomára.

– Igen ám, csakhogy könnyen megeshet, főtitkár elvtárs, hogy ha netalán szaván fogom, és élek az ígéretével, sokkal többe fog kerülni ez a nyomozás, mint amennyit a festmény ér – felelte a KGB főnöke, igyekezve kiszűrni hangjából felgyülemlő kétkedését.

– Ez teljességgel kizárt – szögezte le Brezsnyev. Rövid hatásszünetet tartott, majd így folytatta: – Ugyanis nem magát az ikont akarom. – Hátat fordított a KGB elnökének, és kibámult az ablakon. Mindig is utálta, hogy a Kreml magas falától nincs jó rálátása a Vörös térre. Néhány pillanatig elidőzött, aztán közölte: – Abból a pénzből, amit ezért az alkotásért kaphatott volna, megszokott életmódját ismerve, csak néhány hónapig húzhatta volna Miklós... talán egy évig. Nem, másról van itt szó, mégpedig arról a valamiről, amit véleményünk szerint a cár elrejtett az ikonban, hogy egyszer s mindenkorra bebiztosítsa a maga és családja életét.

Miközben a főtitkár beszélt, leheletétől kis párakarika képződött az ablaküvegen.

– Vajon minek lehetett akkora értéke? – kérdezte a KGB-elnök.

– Emlékszik, Zaborszkij elvtárs, hogy mit ígért a cár Leninnek, ha meghagyja az életét?

– Igen, igen, de végül is kiderült, hogy az egész csupán blöff volt, mert semmiféle irat nem volt elrejtve... – Szavai elhaltak, mielőtt befejezte volna a mondatot: – ... az ikonban.

Kővé dermedt, még arra sem futotta erejéből, hogy észrevegye Brezsnyev győzedelmes mosolyát.

– Na végre, Zaborszkij elvtárs is kezdi kapiskálni a dolgokat. Úgy bizony, az irat mindvégig ott lapult az ikonban. Persze, nem a nálunk lévő hamisítványban.

A szovjet vezető kivárt néhány másodpercet, mielőtt visszafordult volna a KGB főnökéhez. Egy papírlapot lökött elébe. – Itt van a cár vallomása. Ha elolvassa, képet alkothat magának arról, hogy tulajdonképpen mit rejthet a Szent György-ikon. Annak idején, amikor semmit sem találtak a keret mögött, Lenin csupán a cár szánalmas kísérletének hitte az egészet, hogy megmentse családját a kivégzéstől.

Zaborszkij lassan, gondosan olvasta a kézírásos okmányt, amelyet a cár néhány órával kivégzése előtt látott el kézjegyével. Homlokára izzadságcseppek ültek ki, keze remegni kezdett, pedig még bele sem vágott az utolsó bekezdésbe. Tekintetével megkereste a kicsiny festményt: alig volt nagyobb egy könyvnél, s ott hevert továbbra is a főtitkár íróasztalának közepén.

– Lenin halála után végképp nem hitte senki, hogy a cár igazat mondott – szögezte le Brezsnyev. – Most azonban vajmi kevés kétség férhet hozzá, hogy ha megtaláljuk az igazi alkotást, akkor egyúttal rátehetjük a kezünket a jelzett dokumentumra is.

– És az azon szereplő aláírás hitelességének köszönhetően senki sem kérdőjelezheti meg jogos igényünket – fejezte be a gondolatot Zaborszkij.

– Pontosan erről van szó, elnök elvtárs – válaszolta a főtitkár. – És afelől is meg vagyok győződve, hogy mind az Egyesült Nemzetek Szervezete, mind a Hágai Nemzetközi Bíróság bennünket fog támogatni, ha az amerikaiak megpróbálnak akadályt gördíteni jogaink érvényesítésének útjába. Viszont félek, hogy az idő ellenünk dolgozik.

– Ugyan miért tenné? – kérdezte az államvédelmi bizottság elnöke.

– Ott áll a vallomásban, hogy milyen határidőt jelölt meg a cár, úgyhogy maga is kitalálhatja, mennyi időnk maradt, hogy teljesítsük a megállapodás ránk eső részét – mondta Brezsnyev.

Zaborszkij a papírlapra pillantott, szeme megakadt a cár által saját kezűleg odavetett időponton: 1966. június 20. Miközben visszanyújtotta az iratot, felmérte megbízatásának roppant súlyát. Leonyid Iljics Brezsnyev folytatta szónoklatát:

– Vagyis láthatja, Zaborszkij elvtárs: csupán egy hónap van hátra a határidő lejártáig... ám ha addig ki tudja nyomozni az eredeti festmény rejtekhelyét, Johnson elnök védelmi stratégiája gyakorlatilag egy csapásra haszontalanná válik, az Egyesült Államok pedig csupán egy gyalog lesz a nagy orosz sakktáblán.

Második fejezet

Appleshaw, Anglia

1966. június

– És egyetlen, szeretett fiamnak, Adam Scott századosnak ötszáz fontot hagyományozok.

Jóllehet, Adam eleve ilyesféle szánalmas összegre számított, mégis úgy ült a közjegyző előtt, mint aki karót nyelt, amikor az ráemelte tekintetét félhold alakú szemüvege mögül.

A hatalmas íróasztala mögött elhelyezkedő idős ügyvéd fejét felszegve, hunyorgó szemekkel meredt a vele szemközt ülő, jóképű fiatalemberre. Adam hirtelen ráeszmélt, hogy az ügyvéd őt nézi, és ideges mozdulattal beletúrt sűrű fekete hajába. Mr. Holbrooke tekintete egy idő után visszavándorolt az előtte heverő okmányra.

– És hőn szeretett lányomnak, Margaret Scottnak négyszáz fontot hagyok örökül. – Adam arcán önkéntelenül halvány grimasz futott keresztül. Apja utolsó leheletéig megátalkodott férfisoviniszta maradt.

– A Hampshire-i Krikett Klubnak pedig – sorolta tovább fahangon Mr. Holbrooke, aki cseppet sem zavartatta magát a Miss Scottot ért méltánytalanság miatt – huszonöt fontot adományozok az örökös tagságomért járó díj fejében. – Na, végre legalább ezt hiánytalanul kifizette, gondolta magában Adam. – Az I. világháborúban Franciaországban harcolt brit katonák egyletének tizenöt font jár, az appleshaw-i plébániának tíz. – A túlvilágra szóló tagdíjként, gúnyolódott Adam. – Wilf Proudfootnak, hűséges kertészünknek tíz fontot, Mrs. Mavis Coxnak pedig, aki naponta segédkezett a házunk körül, öt fontot juttatok.

– És végezetül, hőn szeretett feleségemre, Susanra hagyom családi otthonunkat és a vagyon többi részét.

Az utolsó kitétel csaknem hangos kacajra késztette Adamet, hiszen egyáltalán nem volt biztos benne, hogy az apja – a Papa – által hátrahagyott vagyon, még ha el is adják a biztosítási kötvényeit és a háború előtti időkből származó golfütőit, többre rúgna ezer fontnál.

De hát az anyja az „ezred lánya” volt, aki biztosan nem fog panaszkodni; soha nem is tette. Ha Isten – szembeszegülve holmi római pápákkal – valamikor ismét szenteket avat, az Appleshaw-i Szent Zsuzsannának kétségtelenül ott lesz fenn a helye Mária és Erzsébet oldalán. Amíg élt a Papa – Adam még gondolatban is így emlegette –, igen magas erkölcsi mércét szabott családja számára. Talán ezért volt, hogy Adam mindig is csodálta, és mindenkinél többre becsülte őt. Néha, amikor ez eszébe jutott, már a gondolattól is az a furcsa érzése támadt, hogy semmi köze a csapongó hatvanas évekhez.

Feltételezve, hogy a procedúra a végéhez közeledik, Adam mocorogni kezdett a székén. Minél hamarabb kikeveredünk ebből a hideg, zord irodahelyiségből, annál jobb, futott át az agyán.

Mr. Holbrooke ismét felpillantott az iratokból, és megköszörülte a torkát, mintha legalábbis azt kívánta volna bejelenteni, hogy ki örökli a Goya-festményt vagy a Habsburgok gyémántjait. Olvasószemüvegét feljebb tolta orra nyergén, majd fejét leszegve, tekintetét néhai kliense végrendeletének utolsó bekezdésére szögezte. A Scott família három élő tagja néma csöndben ült. – Ugyan, mi maradhatott még a listán, kérdezte magában Adam.

Akármi is volt, a közjegyző szemmel láthatóan többször áttanulmányozta az utolsó hagyatéki tétel szövegét, mert tagoltan, szinte színészi teljesítményt nyújtva adta elő az abban foglaltakat, csupán futó pillantást vetve közben a papírra.

– Valamint fiamra hagyom a végrendelethez csatolt borítékot – Mr. Holbrooke szünetet tartott, és felmutatta a szóban forgó borítékot –, amelynek tartalma, mélyen remélem, nagyobb szerencsét fog hozni az ő számára, mint amilyenben nekem részem volt. Amennyiben úgy dönt, hogy felnyitja a borítékot, azt csak azzal a feltétellel teheti meg, hogy a benne foglaltakat soha senkivel nem osztja meg. – Adam elkapta nővére pillantását, de Margaret is csak a fejét rázta, nyilvánvaló jeleként annak, hogy ugyanúgy meglepődött, mint ő maga.

Anyjára nézett: döbbenet ült az arcán. Félelem, szorongás? Adam nem tudta eldönteni. Minden további megjegyzés nélkül, Mr. Holbrooke átnyújtotta a megsárgult borítékot az ezredes egyetlen, szeretett fiának.

Senki sem mozdult a helyéről. Úgy tűnt, mintha nem is igen tudnák, mit kell most cselekedniük.

Végül aztán Mr. Holbrooke becsukta a vékony dossziét – rajta a jelzéssel: „Gerald Scott ezredes” –, hátralökte székét, és vonakodva az özvegyhez lépett. Kezet fogott vele, s Mrs. Scott azt mondta. – Köszönöm. – Kissé nevetségesen hat ez az udvariaskodás, vélekedett Adam, hiszen ha valakinek haszna származhatott a most lefolytatott ügyletből, az egyedül és kizárólag Mr. Holbrooke, pontosabban az általa képviselt Holbrooke, Holbrooke és Gascoigne cég. Adam felpattant a székéről, és anyja mellé állt.

– Eljön hozzánk teára? – kérdezte éppen Mrs. Scott.

– Köszönöm, drága hölgyem, de sajnos... – kezdte a szabadkozást az ügyvéd. Adam nem is figyelt rá. Mr. Holbrooke nyilván nem találta kellő mértékűnek a szolgálataiért kapott honoráriumot ahhoz, hogy teázásra pazarolja drága idejét.

Az irodából kilépve a család közös tulajdonát képező Morris Minorhoz kísérte anyját és nővérét. Miután kényelmesen elhelyezkedtek az autó hátsó ülésén, ő is beült a kormány mögé. A High Street közepe táján, egy ugrásnyira Mr. Holbrooke irodájától parkolta le a gépkocsit idejövet. Noha Appleshaw-ban nincsenek parkolást tiltó sárga csíkok a járdaszegélyen, úgy gondolta, nem árt az óvatosság. Mielőtt beindította volna a motort, anyja magától értetődően jegyezte meg: – No, ezt is el kell majd adnunk, ugye tudjátok? Most, hogy hat shillingbe kerül egy gallon benzin, nem engedhetem meg magamnak, hogy autót tartsak.

– Ráérünk még ezzel foglalkozni – szólalt meg bátorítóan Margaret, ám hangjából kiérződött, hogy voltaképpen egyetért az anyjával. – Ellenben fölöttébb fúrja az oldalamat a kíváncsiság, hogy mi lehet abban a borítékban, Adam – fordult témát váltva a bátyjához.

– Nyilván részletes utasítások, hogy miképpen fektessem be az ötszáz fontot – válaszolta Adam könnyedén, hogy enyhítsen a komor hangulaton.

– Ne legyél tiszteletlen a halottakkal szemben – korholta az anyja. Arcán újra megjelent a félelem árnya. Szinte suttogva, alig hallhatóan közölte: – Térden állva könyörögtem az apádnak, hogy semmisítse meg azt a borítékot.

Adam utálkozva lebiggyesztette a szája szélét, amikor rádöbbent, hogy egészen biztosan arról a bizonyos borítékról van szó, amelyről az apja beszélt, amikor hosszú-hosszú évekkel ezelőtt, először és utoljára szemtanúja volt szülei veszekedésének. Adamben felidéződtek apja mérges szavai, ahogy emelt hangon kiabál. Néhány nappal az után történt ez, hogy hazatért Németországból.

– Fel kell bontanom, hát nem vagy képes megérteni?! – makacskodott a Papa.

– Nem, soha! – válaszolta az anyja. – Annyi áldozatot hoztam már az érdekedben, hogy ezzel az eggyel te tartozol nekem!

Több mint húsz év telt el azóta, s a boríték ügye feledésbe merült. Soha többet nem hallott róla. Nővérének is csak egyetlen alkalommal említette meg az esetet, de Margaret sem tudta megmondani, hogy mi miatt robbant ki a vita a szüleik között.

Adam óvatosan fékezett a High Street végét jelző, T alakú kereszteződésben.

Jobbra fordult, és még vagy egy mérföldet hajtott a faluból kivezető, kanyargós úton, mielőtt leállította volna az öreg Morris Minort. Kiugrott a kormány mögül, hogy szélesre tárja a rácsos kaput: az út takarosan nyírt pázsit mentén haladt tovább, s egy zsúpfedeles háznál ért véget.

– Bizonyára mielőbb vissza kell menned Londonba – szólalt meg az anyja, amikor beléptek a szalonba.

– Semmi sem sürget, anya. Nincs olyan dolgom, ami ne várhatna holnapig.

– Ahogy gondolod, drágaságom, de énmiattam igazán nem kell nyugtalankodnod – felelte az anyja. Szemét a magas növésű fiatalemberre emelte, aki szinte minden vonásával Geraldra emlékeztette. Ugyanolyan jóképű lehetne, mint amilyen a férje volt, ha az orrán nem maradt volna halvány nyoma a törésnek. Egyébként ugyanaz a sötét haj és meleg barna szem, ugyanaz a nyílt, becsületes tekintet; még abban is az apjára ütött, hogy ugyanolyan kedvesen bánik mindenkivel. És hát persze, ugyanaz a magas erkölcsi értékrend, amely végül is a jelenlegi szomorú állapotukat okozta. – Bármi történjen is, itt van nekem Margaret, hogy a segítségemre legyen – fűzte hozzá. Adam a nővérére pillantott, s felötlött benne, vajon hogyan boldogul majd ezután Margaret az Appleshaw-i Szent Zsuzsannával.

A nővérét nemrégiben eljegyezte egy citybeli tőzsdés, s noha a házasságkötést egyelőre elhalasztották, Margaret egész biztosan szeretné mielőbb berendezni a saját életét. Hál’ istennek, a vőlegénye már letétbe helyezte a foglalót egy csinos kis házért, ami csupán tizennégy mérföldnyire volt a falutól.

Miután megteáztak és némán végighallgatták anyjuk megtört hangú monológját elhunyt apjuk erényeiről és balszerencsés sorsáról, Margaret magukra hagyta őket. Akárcsak az anyja, Adam is szerette az ezredest, igaz, másképpen. A lelke mélyén bántotta, hogy talán sohasem éreztette igazán az apjával, mennyire nagyra becsüli.

– Most, hogy otthagytad a hadsereget, remélem, drágaságom azért találsz majd magadnak egy tisztességes állást – szólalt meg az anyja. Vonakodva hozta fel a témát, mert eszébe jutott, hogy annak idején milyen nehezen is helyezkedett el a férje.

– Nem lesz semmi gond, anya, ebben biztos vagyok – válaszolta Adam. – A külügyminisztériumból szóltak megint, hogy ugorjak be hozzájuk – tette hozzá anyja megnyugtatására.

– Ennek ellenére, talán valamivel könnyebb így, hogy van ötszáz fontod, ami csak a tiéd – jelentette ki az anyja. Adam szeretetteljesen ránézett; hirtelen eszébe jutott: nem tudná megmondani, mikor töltött el utoljára az anyja egy teljes napot Londonban. A Chelsea-ben lévő lakásért heti négy fontot fizetett, és hát néha ennie is kellett valamit. Anyja a kandallópárkányon álló órára pillantott, és közölte: – Azt hiszem, ideje indulnod, fiacskám. Nem nagyon szeretem, ha sötétedés után motorkerékpárra ülsz.

Adam lehajolt, hogy megcsókolja: – Holnap majd telefonálok – ígérte. Kifelé menet még bekukkantott a konyhába, hogy elbúcsúzzon a nővérétől. – Már itt se vagyok. Hamarosan küldök egy csekket ötven fontról! – kiáltott oda neki.

– Minek? – fordult hátra Margaret a mosogatótól.

– Mondjuk azért, mert így szeretném kifejezésre juttatni, hogy fütyülök a női egyenjogúságra. – Gyorsan berántotta maga mögött a konyhaajtót, hogy elkerülje a feléje hajított törlőrongyot. Adam felpörgette BSA-jának motorját, és ráhajtva az A303-asra, Andoveren át Londonba hajtott. Minthogy a forgalom inkább kifelé tartott a városból, viszonylag rövid idő alatt odaért az Ifield Roadon lévő lakáshoz.

Úgy döntött, megvárja, amíg becsukódik mögötte a külvilágot kirekesztő ajtó, és csak akkor veszi kézbe a borítékot, hogy felbontsa. Mivel az utóbbi időkben nemigen adódtak izgalmas pillanatok az életében, úgy érezte hát, nem volna helyénvaló, ha unott képpel, hányaveti módon csinálná végig a röpke kis szertartást. Végső soron, ha úgy tetszik, gyakorlatilag életének nagy részében csak arra várt, hogy megtudja, mi van az örökségét jelentő borítékban.

Adam legalább ezerszer hallotta apja szájából a családot ért tragédia történetét. – Ez becsületbeli ügy, öregfiú – ismételgette az apja. Ilyenkor előreszegezte az állát, vállát kiegyenesítette. Apjában sosem tudatosodott igazán, hogy egész életében voltaképpen kénytelen volt elviselni a nálánál értéktelenebb emberek becsmérlő megjegyzéseit, és elszenvedni azoknak a tiszteknek az oldalpillantásait, akik sportot űztek belőle, hogy ne lehessen őket túl gyakran látni a társaságában. Percemberek, kisstílű gondolatokkal. Adam túlságosan is jól ismerte az apját ahhoz, hogy akár egy múló pillanatig is elhiggye azokat a fülbe súgott híreszteléseket, hogy az örege hazaáruló. Menet közben levette egyik kezét a kormányról, hogy megérintse a belső zsebében lapuló borítékot; úgy viselkedett, mint egy iskolás fiú, aki nem bírja tovább a várakozást, és titokban kitapogatja a születésnapjára kapott ajándék formáját, hogy kitalálja, mit rejt a színes papírcsomagolás. Afelől meg volt győződve, hogy bármit talál is majd a borítékban, abból apja halála után senkinek sem fog haszna származni – ettől azonban még nem hagyott alább a kíváncsisága.

Megpróbálta összeilleszteni az évek során hallott részleteket. 1946-ban, nem sokkal ötvenedik születésnapja előtt, apja kilépett a hadsereg kötelékéből. A The Times briliáns harcászati tisztnek nevezte a Papát, utalva a háborúban szerzett érdemeire. Az ezredes lemondása meglepte az újság tudósítóját; családjának tagjai megdöbbenéssel fogadták a hírt, alakulatát pedig egyenesen elképesztette a döntés, hiszen mindenki, aki ismerte őt, jogosan feltételezte, hogy hónapok kérdése csupán, és az előléptetést jelképező, keresztbe helyezett kard és pálca felkerül a váll-lapjára.

Váratlan és indokolatlan távozása az ezred éléről okot adott a találgatásokra, és a tényeket lassan mendemondák torzították el. Ha személyesen kérdezték, az ezredes annál többet sosem mondott, mint hogy elege volt a háborúskodásból, és úgy érzi, itt az ideje egy kis pénzmagot gyűjtenie, amiből ő meg Susan eléldegélhetnek majd öreg napjaikban. Akkoriban sem hitték el túl sokan ezt a magyarázatot, és később, amikor az ezredesnek a helyi golfklub titkári teendőinek ellátásán kívül más állásajánlata nem akadt, a kétely nőttön-nőtt.

Adam kizárólag néhai nagyapja, Sir Pelham Westlake tábornok nagylelkűségének köszönhette, hogy nem tették ki a Wellington College-ból, és a családi hagyományt folytatva, elindulhatott a katonai pályán.

A középiskola elvégzése után a sandhursti Királyi Katonai Akadémián (RMA) ajánlottak fel neki ösztöndíjat. Az akadémián eltöltött évek alatt Adam lelkesen és elmélyülten tanulmányozta a katonai történelmet, a harcászat tudományát és az ütközetek levezetését, a hétvégeken pedig átadta magát a rögbinek és a fallabdának, bár legnagyobb sikereit mindig is a különböző motokrosszversenyeken aratta. Két éven át lihegtek a nyomában a cranwelli és dortmouthi kadétok, de csupán a verseny hevében besározódott hátát láthatták; ő lett a fegyvernemközi motokrosszbajnok. Mellesleg ő szerezte meg a középsúlyú ökölvívóbajnok címet is, jóllehet nigériai ellenfele a döntő első menetében eltörte az orrát. A nigériai úgy gondolta, hogy ütésével pontot tett az összecsapás végére – tévedett.

Amikor 1956 augusztusában befejezte tanulmányait Sandhurstben, az évfolyam akadémiai ranglistáján a kilencedik helyen állt; ám vezetői képessége és az iskola falain kívüli helytállása annyira közismertté vált, hogy senki sem csodálkozott rajta, attól a perctől biztosra vette, hogy most már feltartóztathatatlanul halad apja nyomdokában, és útja egyenesen az ezred parancsnoki tisztségébe vezet.

Felavatása után a Wessexi Királyi Ezred valóban befogadta az ezredes fiát. Adam gyorsan kivívta katonái tiszteletét, és népszerűségre tett szert azoknak a tiszteknek a körében is, akik fittyet hánytak mindenféle mendemondákra. Harcászati tisztként nem akadt párja a csatatéren, ha pedig éles bevetésre került sor, tüstént kiviláglott, hogy az apja bátorságát örökölte. Mégis, amikor hat évvel később a hadügyminisztérium hivatalos közlönyében megjelent a századossá előléptetett zászlósok névsora, Adam Scott hadnagy neve nem szerepelt köztük. Tiszt cimborái őszintén meg voltak lepődve, szófukar feljebbvalói pedig most sem árultak el semmit. Mindinkább megvilágosodott előtte, nem fogják lehetővé tenni számára, hogy apja helyett vezekeljen, és jóvátegye, bármit követett is el az ezredes, ha elkövetett egyáltalán.

Nagy sokára aztán ő is megkapta a századosi rangot, de ez már csak az után történt, hogy a malajziai dzsungelben kimagasló érdemeket szerzett a véget nem érő hullámokban támadó kínaiakkal vívott kézicsatákban. A kommunisták foglyul ejtették; hadifogolyként el kellett viselnie a borzalmas magányt és a legkülönbözőbb kínzásokat, amelyekre semmiféle kiképzés nem készíthette fel. Nyolc hónapi raboskodás után sikerült megszöknie, ám visszavergődve a frontvonal másik oldalára, kénytelen volt tudomásul venni, hogy posztumusz Hadiérdemkereszttel tüntették ki. Később, huszonkilenc éves korában, letette a törzskari vizsgát, ám ennek dacára sem bíztak rá csapattiszti beosztást. Adam Scott százados ekkor beletörődött a sorsába: elszállt minden reménye, hogy valaha is ezredparancsnok lesz belőle. Néhány hét tanakodás után benyújtotta lemondását. Senki sem kérte számon döntésének okát, nem kellett neki is azt mondania: azért, mert több pénzt szeretne keresni.

Az ezrednél töltött utolsó hónapokban az anyja elárulta neki, hogy a Papa halálos beteg, s már csak hetei vannak hátra. Adam úgy határozott, hogy nem közli lemondását az apjával. Tisztában volt vele, hogy a Papa csak önmagát vádolná; így legalább hálás lehetett azért, hogy az apja anélkül halt meg, hogy tudomást szerzett volna a fia mindennapi életét beárnyékoló szégyenbélyegről.

London peremkerületét elérve Adam gondolatai – mint annyiszor mostanában – visszakanyarodtak a lelkét mindjobban nyomasztó problémára: hogy tudna szert tenni egy jövedelmező állásra. Az utóbbi hét hétben, amióta csak munkanélkülinek számít, gyakrabban tárgyalt a számláját kezelő banktisztviselővel, mint potenciális munkaadókkal. Való igaz, be volt tervezve számára egy újabb külügyminisztériumi meghallgatás, csakhogy élénken élt benne, mennyire letaglózta a többi pályázó felkészültsége, akikkel volt szerencséje összefutni. Teljes mértékben tudatában volt annak, hogy neki nincs meg a szükséges általános egyetemi végzettsége. Mindazonáltal az is tény, hogy az első meghallgatása tulajdonképpen rendben folyt le, s azt is megsúgták neki, hogy se szeri, se száma azoknak a leszerelt katonatiszteknek, akik a külügyi szolgálathoz csatlakoztak. Rájött arra is, hogy a felvételi bizottság elnökét valamikor Hadiérdemkereszttel tüntették ki; ebből azt a következtetést vonta le, hogy neki voltaképpen nem is irodai munkát szánnak.

Ahogy motorkerékpárjával ráfordult a King’s Roadra, Adam még egyszer megtapogatta a levelet zakója belső zsebében. Mi tagadás, nem volt szép tőle, de hőn remélte, hogy bérlőtársa, Lawrence még nem ért haza a bankból. Nem mintha lett volna oka panaszkodni; régi iskolatársa roppant nagylelkűen viselkedett, amikor potom heti négy fontért felajánlotta Adamnek tágas lakásának egyik kellemes szobáját. – Ne félj, majd behajtom rajtad, ha nagykövetet csinálnak belőled – jegyezte meg tréfásan Lawrence.

– Te meg kezdesz úgy viselkedni, mint egy ingatlanspekuláns – vágott vissza Adam, rávigyorogva társára, akit nagyon is a szívébe zárt a Wellingtonban együtt töltött évek során. Kétségkívül, Adammel ellentétben Lawrence-nek minden játszi könnyedséggel ment – a vizsgák, a zsíros állások, sportolás, nők. Kiváltképp az utóbbiak. Mikor aztán a bankári pályán kötött ki, ismerősei nem is titkolták meglepetésüket. Hiszen életében talán akkor először vágott bele olyasvalamibe, amit igencsak földhözragadt elfoglaltságnak lehetett tekinteni.

Adam az Ifield Road közelében állította le motorkerékpárját. Belehasított a felismerés, hogy – akárcsak az anyja Morris Minorját – ezt is el kell majd adnia, ha nem jön össze a külügyminisztériumi állás. Miközben a lakás felé szaporázta lépteit, egy lány alaposan végigmérte, ő viszont rá se hederített. Hármasával szedte a lépcsőket és egykettőre fent termett az ötödiken; már éppen bedugta a kulcsát a zárba, amikor egy hang kikiabált az ajtó mögül: – Nincs kulcsra zárva!

– A fenébe! – dörmögte Adam az orra alatt.

– Na, hogy ment? – érdeklődött rögtön Lawrence, amint Adam belépett a szobába.

– Mindent egybevetve, végül is kitűnően – válaszolta Adam társára mosolyogva. Ugyan, mi mást mondhatnék, futott át az agyán. Lawrence már ledobta magáról a Cityben megkövetelt öltözéket, helyette könnyű sportkabátot és szürke flanelnadrágot viselt. Valamivel alacsonyabb és tömzsibb volt Adamnél, sűrű szálú haja mint a drótkefe; boltozatos homloka alól merengő szürke szemek néztek a világba; úgy tűnt, mintha mindig érdeklődés csillogna bennük.

– Roppant nagyra tartom az apádat – közölte. – Mélyen hitt benne, hogy más is azokban az erkölcsi kategóriákban gondolkodik, mint ő. – Adam még emlékezett rá, mennyire izgult, amikor egy tanévzáró ünnepség alkalmából bemutatta Lawrence-t az apjának. Kár volt izgulnia, mert azonnal barátok lettek. Hát igen, Lawrence nem az a fajta ember, aki ad holmi pletykákra.

– Ha nem csalódom, most már jöhet a henyélés, telik a családi örökségből, nemdebár? – kérdezte könnyed hangvételre váltva Lawrence.

– Persze hogy... főképpen, ha a kétes hírű bankod már megtalálta a módját, miként lehet néhány nap leforgása alatt ötszáz fontból ötezret varázsolni.

– Hát, ez idő szerint nemigen tudom elképzelni, öregfiú, különösen azután nem, hogy Harold Wilson befagyasztotta a béreket és az árakat.

Adam a szemközt ülő barátjára nézett és elmosolyodott. Jóllehet magasabb volt nála, még nagyon is jól emlékezett azokra az időkre, amikor Lawrence óriásnak tűnt a szemében.

– Már megint elkéstél, Scott – vetette oda neki, akárhányszor elviharzott mellette az iskola folyosóján. Adam reménykedve várta azt a napot, amikor ő is ugyanolyan fölényes nyugalmat és felsőbbrendűséget sugárzó stílusban tudja intézni a dolgait, mint Lawrence. Vagy egyszerűen arról volna szó, hogy barátja valóban felsőbbrendű nála? Mindig makulátlanul vasalt öltönyökben feszített, és fényesre suvickolt cipőkben járt, soha egyetlen hajszála sem állt ferdén. Adam képtelen volt rájönni, miként van az, hogy Lawrence-nek még csak erőlködnie sem kell ezért.

Adam fülét megütötte a fürdőszobaajtó nyikorgása. Kérdőn nézett Lawrence-re.

– Carolyn az – suttogta a társa. – Itt marad egész éjszakára... Legalábbis úgy hiszem.

Amikor Carolyn belépett a szobába, Adam félszeg pillantással mert csak ránézni: sudár termetű, csodaszép nő volt. Hosszú szőke haja a vállát verdeste, miközben közeledett. Ám főképpen hibátlan teste volt az, amely rabul ejtette a férfiak tekintetét. Hogy a csudába sikerült Lawrence-nek elcsábítania?

– Lenne kedved velünk vacsorázni? – kérdezte Adamet Lawrence, átölelve Carolyn vállát; hangja mintha kissé túl lelkesen csendült volna. – Felfedeztem egy jó kis olasz éttermet, nemrég nyílt a Fulham Roadon.

– Talán később utánatok megyek – szabadkozott Adam –, de maradt még egy-két okmány délutánról, amit feltétlenül át kell néznem.

– Feledkezz már meg az örökségedről meg az apró részletekről, fiacskám! Miért nem jössz velünk, hogy egy vad spagettievéssel nyakára hágj az öledbe hullott vagyonnak?

– Ó, csak nem, egy halom tündibündi fontocska ütötte a markodat? – szólalt meg kíváncsiskodva Carolyn. Éktelenül vékony, kényeskedő hangon beszélt; persze senki sem lepődött volna meg a nyafogásán, ha megtudja, hogy nemrégiben választották meg az Év Elsőbálos Leányzójává.

– Éppenséggel nem – felelte Adam –, különösképpen, ha figyelembe vesszük a csekkszámlám jelenlegi mérleghiányát.

Lawrence elnevette magát. – Hát, ha esetleg mégis úgy éreznéd, hogy egy adag makarónira azért futja a pénzedből, gyere utánunk! – Adamre kacsintott. Megszokott jelzés volt ez a részéről, ami azt jelentette: Pajtás, mire visszajövünk, lehetőleg tűnj el a lakásból! Vagy legalább ne mozdulj ki a szobádból, és tégy úgy, mintha aludnál!

– Igen, mindenképpen gyere te is – turbékolta Carolyn, s úgy hangzott, mintha komolyan is gondolná. Mogyorószínű szemét le sem vette Adamről, miközben Lawrence határozott mozdulatokkal igyekezett az ajtó felé tuszkolni.

Adam nem mozdult, amíg a pár távozásának hangjait el nem nyelte a lépcsőház. Mikor már biztos volt a dolgában, visszavonult a szobájába, és magára zárta az ajtót. Letelepedett az egyetlen kényelmes székre, s előhúzta belső zsebéből a borítékot. Az a fajta súlyos, drága boríték volt, amihez a Papa mindig is ragaszkodott; a Bond Streeten vásárolta őket Smythsonnál, kétszer annyiért, mint amennyiért a helyi üzletben W. H. Smith’snél megkaphatta volna. „Adam Scott századosnak” – ez állt rajta szép, kalligrafikus betűivel.

Adam óvatosan, kissé remegő kézzel felbontotta a borítékot; egy levél volt benne a Papa sajátos, egyedi kézírásával, és egy másik, kisebb boríték, ami első látásra is réginek tűnt, az idő múlásával mindinkább megsárgult. Ismeretlen kézírással firkantották rá: „Gerald Scott ezredesnek”. A meghatározhatatlan színű tinta már szinte teljesen kifakult. Adam az öreg, megsárgult borítékot a mellette álló asztalkára tette, az apja leveléért nyúlt, kihajtogatta, és olvasni kezdte. Dátum nem volt rajta.

Drága fiam,

az évek során bizonyára sokféle magyarázatot fogsz hallani az ezredből történt váratlan távozásomról. Ezek nagy része nem több puszta kitalálásnál, néhány mendemonda pedig egyenesen rágalmazással ér fel; ennek ellenére úgy vélem, az érintettekre való tekintettel az a helyes, ha megőrzöm magamnak a titkot. Mindazonáltal kötelességemnek érzem, hogy számodra valamivel bővebb magyarázattal szolgáljak. Ezért írom meg ezt a levelet.

Mint te is jól tudod, közvetlenül visszavonulásom előtt Nürnbergbe vezényeltek: ott szolgáltam 1945 novembere és 1946 októbere között. A frontvonalon folyamatosan eltöltött négy kemény év után parancsba kaptam, hogy utazzam Nürnbergbe, és vegyem át annak az egységnek a vezetését, amelyet a tárgyalásukra váró magas rangú nácik őrzésével bíztak meg. Noha az amerikaiak viselték a fő felelősséget és látták el az általános parancsnokságot, tény, hogy nekem is lehetőségem volt közelebbről megismerni a foglyokat, sőt, az ott eltöltött valamivel több mint egy év alatt néhányukat megtanultam emberszámba venni – elsősorban Hessre, Dönitzre és Speerre gondolok. Jó néhányszor rajtakaptam magam, hogy azon tanakodom, vajon fordított helyzetben a németek hogyan bántak volna velünk, ha mi vagyunk a hadifoglyok és ők őriznek bennünket. Ámde akkoriban az ilyesféle felvetések tűrhetetlen nézeteknek számítottak. „Barátkozik az ellenséggel”, mondták ki bőszen a verdiktet azok, akik sohasem próbáltak a dolgokon mélyebben elgondolkodni.

Azok között a magas rangú nácik között, akikkel mindennapos érintkezésbe kerültem, ott volt Hermann Göring birodalmi marsall is; ám őt a fentebb említett három tiszttől eltérően, az első naptól fogva gyűlöltem. Hatalmaskodónak és dölyfösnek tartottam; éreztem rajta, hogy szemernyi megbánás sincs benne a háború nevében elkövetett barbár cselekedeteiért. És soha, később sem láttam semmi okot arra, hogy a róla alkotott véleményemet megváltoztassam. Igazság szerint nemegyszer azon tűnődtem, egyáltalán hogyan tudok uralkodni az indulataimon a jelenlétében.

A kivégzése előtti este Göring személyes találkozót kért tőlem. Emlékszem, hétfő volt; minden részletet aprólékosan fel tudok idézni, mintha csak tegnap történt volna. Kérése akkor futott be hozzám, amikor átvettem az őrparancsnokságot az oroszoktól, nevezetesen Vlagyimir Koszkij őrnagytól. Tulajdonképpen maga Koszkij adta át nekem Göring üzenetét. Miután megszemléltem az őrségváltást, és elvégeztem a szokásos papírmunkát, az őrség ügyeletes tizedesével a birodalmi marsall cellájába mentem. Göring az alacsony, keskeny ágynál állt, amikor beléptünk, s tisztelgett nekem. A csupasz, szürke falú, téglából épült cella látványától mindig kirázott a hideg.

– Látni kívánt? – kérdeztem. Sohasem tudtam rávenni magam, hogy a nevén vagy a rangján szólítsam.

– Igen – válaszolta. – Kedves öntől, hogy személyesen megjelent, ezredes. Csupán arra kérem, hogy hallgassa meg egy halálra ítélt ember utolsó kívánságát. Lehetséges volna, hogy a tizedes magunkra hagyjon bennünket?

Mivel arra gondoltam, hogy valami egészen magánjellegű dologról van szó, megkértem a tizedest, hogy várakozzon odakint. Be kell vallanom, halvány elképzelésem sem volt arról, vajon milyen személyes jellegű ügye lehet egy olyan embernek, akinek csak órái vannak hátra. Miután az ajtó becsukódott a tizedes mögött, a marsall ismét tisztelgésre emelte a kezét, majd átnyújtotta nekem azt a borítékot, amely immár a te tulajdonodat képezi. Mindössze annyit mondott, mikor elvettem tőle: – Megkérhetném, hogy a kivégzésemig ne nyissa ki? – Aztán még hozzáfűzte: – Nagyon remélem, hogy a boríték kárpótolja majd mindazért, amivel később esetleg megvádolják. – El nem tudtam képzelni, mire céloz; arra gyanakodtam, hogy megbomlott az elméje. Sok fogolynak voltam a gyóntatója utolsó napjaiban, s kétségkívül volt köztük olyan, aki az őrület szélére sodródott.

Adam felnézett az olvasásból. Néhány pillanatig elmerengett rajta, vajon ő hogyan viselkedett volna hasonló körülmények között. Aztán ismét fogta a levelet, hogy kiderítse, ugyanabból a fából faragták-e az apát és fiát.

Ugyanakkor Göring hozzám intézett utolsó szavai nem arról árulkodtak, hogy egy őrülttel lett volna dolgom. Tényszerűen, kertelés nélkül közölte velem, mikor távozni készültem a cellájából: – Biztos lehet benne, hogy remekműről van szó. Ne becsülje le az értékét. – S ezzel rágyújtott egy szivarra, mintha csak a klubjában üldögélne, az ott elköltött pompás vacsora után. Különböző elméletek keringtek közöttünk arról, hogy kik csempészhették be neki a szivarokat, mint ahogy az is fölmerült bennünk, vajon miket csempészhettek ki ugyanazon úton-módon.

Zsebembe csúsztattam a borítékot, és magára hagytam Göringet. A tizedes ott strázsált a cella előtt. Sorra ellenőriztük a többi cellát is, rendben be vannak-e zárva a foglyok éjszakára. A szemleút után visszatértem az irodámba. Miután konstatáltam, hogy nem vár semmi sürgős tennivaló, leültem megírni a jelentésemet. A borítékot egyenruhám zsebében hagytam; feltett szándékom volt, hogy a következő reggel, Göring kivégzése után menten felbontom. Éppen a napiparancsot néztem át, amikor kopogás nélkül berontott a tizedes. – Göring, uram, Göring! – hebegte magából kivetkőzve. Az arca elárulta, milyen felzaklatott állapotban van; részletek felől már nem is kellett kérdeznem. Mindketten rohanva tettük meg az utat a birodalmi marsall cellájához.

Göring arcra borulva feküdt a priccsén. A hátára fordítottam, s azonnal láttam, hogy halott. Az ezt követő felbolydulásban teljesen megfeledkeztem a levélről. A néhány nap múlva elvégzett boncolás megállapította, hogy mérgezésben halt meg. A bíróság arra a végső következtetésre jutott, hogy a marsall testében megtalált ciánkapszula minden bizonnyal egy szivarba rejtve került be a cellába.

Minthogy én láttam őt utoljára életben, s ráadásul kettesben is maradtam vele, elég volt csak néhány elejtett megjegyzés, hogy a nevemet máris összefüggésbe hozzák a halálával. Természetesen szemernyi igazságtartalmuk sem volt ezeknek a vádaskodásoknak. Valójában soha egyetlen percre sem vontam kétségbe, hogy a bíróság a megérdemelt büntetést rótta ki rá, és méltó igazságot szolgáltatott azzal, hogy a háborúban elkövetett bűneiért kötél általi halálra ítélte.

Annyira mardosták a lelkemet a hátam mögötti alaptalan vádaskodások, miszerint én lehettem az, aki a ciánkapszulás szivarral könnyű véghez segítettem Göringet, hogy úgy éreztem, az adott körülmények között, ha nem akarok tovább szégyent hozni az ezredemre, az egyetlen tisztességes döntés csak az lehet, ha azonnali hatállyal kilépek a hadsereg kötelékéből. Amikor év vége táján visszatértem Angliába, és eltökéltem, hogy végleg megszabadulok az egyenruhámtól, rábukkantam a levélre. Anyádnak részletesen beszámoltam az esetről; térden állva könyörgött, hogy semmisítsem meg azt a levelet, hiszen már amúgy is épp elég szenvedést és gyalázatot hozott a családra, s még ha lenne is utalás benne arra vonatkozóan, hogy ki volt Göring cinkostársa az öngyilkosság előkészítésében, véleménye szerint már senki javát nem szolgálná a leleplezés. Beleegyeztem a kívánságába, ám annak ellenére, hogy érintetlenül hagytam a borítékot, arra sem vitt rá a lélek, hogy megsemmisítsem. Mindig a fülemben csengtek Göring szavai arról, hogy egy műkincset rejt a boríték. Végül úgy határoztam, hogy elrejtem a személyes okmányaim közé.

Minthogy az apák képzelt bűnei elkerülhetetlenül a következő nemzedékre szállnak, nem szabad, hogy téged, hozzám hasonlóan, aggályok és kételyek gyötörjenek. Éppen ezért, ha a boríték valóban olyasmit tartalmaz, ami anyagi előnyökkel járhat, csupán egyetlen kérésem volna: nevezetesen, hogy az anyád legyen az első számú kedvezményezett. Nem szabad azonban sejtenie, hogy honnan származik a váratlan jövedelem.

Az évek során nyomon követtem előrehaladásodat, és az eredmény roppant büszkeséggel tölt el; meg vagyok róla győződve, hogy a helyes döntést fogod meghozni.

Ha netalán mégis kétségek merülnének fel benned a levél felnyitását illetően, gondolkodás nélkül égesd el a borítékot. Ha pedig felbontás után az derülne ki a levélből, csupán azért íródott, hogy belerántsanak valamiféle sötét üzletelésbe, úgyszintén ne habozz, hanem szabadulj meg tőle tüstént.

Áldjon meg az isten, édes fiam,

szerető apád,

Gerald Scott

Adam még egyszer elolvasta a levelet; kiérezte a sorokból, hogy az apja fenntartás nélkül megtisztelte őt bizalmával. Szíve hevesebben kezdett verni, amikor belegondolt, hogy a Papa életét tulajdonképp hitvány emberek rosszindulatú pletykái és ostobaságai tették tönkre – pontosan azoké, akik az ő pályafutását is derékba törték. Miután harmadszor is végigfutott a levélen, gondosan összehajtogatta, és visszahelyezte a borítékjába.

A kisebb, megsárgult borítékért nyúlt. Nagy, nyomtatott betűkkel állt rajta a megfakult címzés: „Gerald Scott ezredesnek”.

Adam előkapta belső zsebéből a fésűjét, és fokát a boríték sarkába illesztette. Lassan, körültekintően bontotta fel. Egy múló pillanatig habozni látszott, mielőtt kivette volna a két megsárgult írást a papírtasakból. Az egyik egyszerű levélnek tűnt, a másik viszont valamiféle hivatalos okmánynak. A levélpapír tetejére a Harmadik Birodalom címerpajzsa volt rápréselve, alatta pedig Hermann Göring birodalmi marsall neve nyomtatva. Adam keze remegni kezdett, amikor a szeme végigfutott az első soron.

A levél így kezdődött:

„Sehr geehrter Herr Oberst Scott!”

Harmadik fejezet

Amikor a fekete Csajka limuzin kihajtott a Szpasszkij toronynál a Vörös térre, a két khaki egyenruhás Kreml-katona vállára kapta a fegyverét, és mereven tisztelgett. Éles sípszó harsant, biztosítva, hogy Jurij Jefimovics Zaborszkij gépkocsija késedelem és akadály nélkül hajthasson vissza a Dzerzsinszkij térre.

Zaborszkij a katonák tisztelgésére önkéntelenül fekete nemezkalapjához emelte a kezét, jóllehet egészen máson járt az esze. Az autó nagy robajjal keresztülszáguldott a macskaköves téren, ám a KGB-főnök még csak egy pillantást sem vetett a Lenin-mauzóleum bejáratától a Vörös tér sarkáig kígyózó hosszú sorra. Kétségkívül, elsőként a legfontosabb döntést kell meghoznia: kit bízzon meg tapasztalt, vezető beosztású ügynökei közül azzal a feladattal, hogy irányítsa a cári ikon felkutatására létrehozandó különleges osztag munkáját? Szüntelenül ezen törte a fejét, miközben sofőrje áthajtott a Vörös téren, el a GUM Áruház szürke épülete előtt, hogy aztán beforduljon a Kujbisev utcába.

Igazság szerint alighogy kitette lábát a főtitkár szobájából, a lelke mélyén máris két névre szűkítette le a lehetséges jelöltek listáját. De hogy a jelölt – Valcsek és Romanov – közül kire essen a végleges választás, még nem tudta eldönteni az államvédelmi bizottság elnöke. Rendes körülmények között legalább egy hétig latolgatta volna a döntést, a főtitkár által megszabott június 20-ai határidő azonban most nem tette lehetővé ezt a luxust. Tisztában volt vele, hogy dűlőre kell jutnia a megbízandó személyt illetően, mielőtt visszaér az irodájába. A fekete Csajka közben ismét zöld lámpát kapott a kulturális minisztérium előtti kereszteződésben, keresztülszáguldott rajta, és befordult a Cserkasszkij Bolsoj Pereulokra, a hatalmas, tömbszerűen tornyosuló, szürke épületekkel szegélyezett mellékutcába. A gépkocsi szigorúan a kijelölt sávban haladt, amit kizárólag vezető beosztású párttisztségviselők vehettek igénybe. Amikor Angliában járt, Zaborszkij jót mulatott magában, amikor tudomására jutott, hogy ott is hasonló különleges sáv kiépítését tervezik – az autóbuszok számára.

A Csajka már fékezett is a KGB székháza előtt. Most nem tett jó szolgálatot azzal, hogy kevesebb mint négy perc alatt gyűrte le a három kilométeres utat. A sofőr fürgén kiugrott a kormány mögül, megkerülte az autót, hogy kinyissa a hátsó ajtót főnökének, de Zaborszkij csak nem mozdult. Az az ember, akiről köztudott volt, hogy csak igen ritkán változtatja meg az álláspontját, most kétszer is meggondolta magát a Dzerzsinszkij térig tartó úton. Tudta jól, hogy az aprólékos előkészítő munka elvégzésére annyi szakértőt és tudományos munkatársat toborozhat, amennyit csak akar; de más kérdés olyan rátermett embert találni, aki hatékonyan tudná irányítani a kutatócsoportot, és közvetlenül felelős a neki készített jelentésekért.

Szakmai ösztöne azt sugallta, hogy Jurij Valcsek mellett tegye le a garast: az évek során a szovjet állam hűséges és megbízható szolgálójának bizonyult, egyike volt a leghosszabb ideje hivatalban lévő osztályvezetőknek. Akkurátus, módszeres és kitartó munkatárs; tíz évig tevékenykedett aktív ügynökként, mielőtt megkapta volna osztályvezetői kinevezését.

Vele éles ellentétben Alekszandr Romanov, aki nemrégiben került szekciója élére, briliáns képességeket csillogtatott meg ügynöki ténykedése során, ám azokat súlyosan beárnyékolta a józan önértékelés hiánya. Huszonkilenc éves korára kétségkívül ő volt a legfiatalabb, de egyszersmind legbecsvágyóbb tagja a KGB-elnök titkos csapatának.

Zaborszkij kilépett a járdára és a bejárat felé indult: azt is kitárták előtte. Gyors léptekkel keresztülvágott a márványpadlós előcsarnokon, és csak a lifteknél torpant meg. Voltak már előtte a sorban, férfiak és nők, akik szép csendben várakoztak a felvonóra; amikor az megállt a földszinten, és kinyílt az ajtaja, csak az elnök lépett be rajta, a többiek meg sem kísérelték, hogy csatlakozzanak hozzá. A lift csigalassúsággal araszolt felfelé, és Zaborszkijnak, mint mindig, most is kelletlenül jutott eszébe az a sebesen és hangtalanul sikló amerikai felvonó, amelyet egyszer életében volt szerencséje kipróbálni. – Ők már régen útnak indították a rakétáikat, te meg még mindig a felvonóban toporogsz, hogy az irodádba érj – figyelmeztette annak idején már az elődje is. Mire Zaborszkij feljutott a legfelső emeletre, és a kitárt ajtón át belépett az irodájába, megszületett a döntése: Valcsek lesz az.

Titkárnője lesegítette róla hosszú fekete kabátját és elvette a kalapját. Zaborszkij szapora léptekkel az íróasztalához sietett. Két dosszié várt rá odakészítve; először Valcsek személyi anyagát vette kézbe. Miután áttanulmányozta az aktát, pattogó hangon utasította a közelben lebzselő titkárnőt: – Hívja ide Romanovot!

Romanov elvtárs a hátán feküdt, bal karja a feje alatt. Ellenfele jobbja viszont az ő torkának feszült, előkészítve a kettős térddobást. Az edző tökéletesen hajtotta végre a mozdulatot: Romanov fájdalmasan felnyögött, amikor nagy puffanással földet ért.

Váratlanul egy őr futott hozzájuk, és valamit súgott az edző fülébe. Az vonakodva engedte ki szorításából tanítványát, aki lassan, bizonytalanul tápászkodott fel, mint akit szédülés kerülget; aztán villámgyorsan előrehajolt, jobb karjának és bal lábának harmonikus mozdulatával összekulcsolta edzője lábát és kirántotta alóla; amaz nyekkenve terült el a tornaterem padlóján, Romanov pedig az irodába sietett, hogy felvegye a falraakasztós telefont.

Rá se hederített a fiatal lányra, aki a kagylót nyújtotta feléje. – Azonnal ott leszek nála, csak lezuhanyozom – mondta a férfi a telefonba. A lány gyakran elábrándozott azon, vajon milyen lehet Romanov meztelenül, a zuhany alatt állva. A hivatalban alkalmazott többi lányhoz hasonlóan már vagy ezerszer bámulta szájtátva a tornateremben gyakorló fiatalembert. Romanov százkilencven centi magas volt, hosszú, lobogó szőke hajjal – akár egy nyugati filmsztár. És a szemei! Hogy is mondta a barátnője, akivel egy íróasztalnál dolgozott? Igen, „metszően átható kék” szemek.

– És van rajta egy sebhely is... – kottyantotta el a barátnője.

– Hát ezt meg honnan a fenéből tudod? – kérdezte, de amaz csak kuncogott válasz helyett.

Fent a legfelső emeleten a KGB elnöke közben már másodszor ütötte fel Romanov személyi dossziéját, hogy beleássa magát minden egyes apró részletbe. Gondosan elolvasta a különböző címszavakat, amelyekből tárgyilagos, áttekinthető jellemzés rajzolódott ki a szóban forgó egyénről; eszébe villant az is, hogy Romanov sohasem fogja látni a róla készült jelentést, hacsak valamikor nem ő kerül a KGB elnöki székébe.

Alekszandr Petrovics Romanov. Született Leningrádban, 1937. március 12-én. 1958-ban lett a párt teljes jogú tagja. Apja: Pjotr Nyikolajevics Romanov. 1942-től a keleti fronton szolgált. 1945-ben tért haza Oroszországba; megtagadta, hogy belépjen a kommunista pártba. Miután a fia több ízben is feljelentette államellenes cselekedeteiért, tízévi börtönbüntetésre ítélték. A börtönben halt meg, 1948. október 20-án.

Zaborszkij vigyorogva pillantott fel az irataiból – no lám, az állam hű gyermeke.

Nagyapja: Nyikolaj Alekszandrovics Romanov, kereskedő, Petrográd leggazdagabb földbirtokosainak egyike. 1918. május 11-én szökés közben agyonlőtték; a Vörös Hadsereg erői elől próbált menekülni.

Vagyis a forradalom feltartóztathatatlanul derékba törte a nemesi rangú nagyapa és az elvtársakat fenntartással fogadó apa életútját.

Szása persze – leginkább csak becenevén emlegették a legifjabb Romanovot – akaratlanul is örökölte az elődök nagyra törő ambícióit, és már kilencévesen csatlakozott a párt úttörőszervezetéhez. Tizenegy éves korában Szmolenszkbe küldték, az ottani speciális iskolába – egy sor alacsonyabb rangú párttisztségviselő megrökönyödésére, akik úgy képzelték, hogy ez a kiváltság csak lojális pártvezetők fiainak jár, nem pedig egy olyannak, akinek az apja börtönben ül. Romanov rövid időn belül osztályelső lett; kimagasló tehetségével sok borsot tört az iskolaigazgató orra alá, akinek feltett szándéka volt, hogy Szása példáján keresztül bizonyítja be a darwini tanok tarthatatlanságát. Tizennégy éves volt, amikor a Komszomol tagjaként csatlakozhatott a pártelithez.

Két évre rá elnyerte a Leninről elnevezett nyelvi verseny díját, és egyúttal ifjúsági tornabajnok is lett. Habár az iskolaigazgató továbbra is azon volt, hogy kisebbítse Szása ragyogó eredményeit, a tanári kar legtöbb tagja időben felismerte a fiatal Romanov tehetségét, és elérték, hogy helyet kapjon az egyetemen. Egyetemi hallgatóként is kitűnt remek nyelvérzékével. Kiváltképpen angolul, franciául és németül beszélt csaknem anyanyelvi szinten. Veleszületett adottságainak, no meg kemény munkájának köszönhetően gyakorlatilag minden tantárgyban a legjobbak közé verekedte magát.

Zaborszkij dühösen felkapta a könyökénél lévő telefont. – Arra kértem, hívja ide Romanovot – szólt bele parancsoló hangon.

– Éppen szokásos reggeli edzését végezte a tornateremben, elnök elvtárs – közölte a titkárnő. – Azonnal elment zuhanyozni, ahogy megkapta az üzenetet.

A KGB főnöke megenyhülve a helyére tette a kagylót, és ismét a dosszié tanulmányozásába mélyedt. Az a tény, hogy Romanovot a nap minden órájában a tornateremben lehet elérni, nem okozott számára meglepetést; a fiatalember testi erőnléte és fizikai felkészültsége nemcsak a szolgálat berkeiben volt közismert.

Szása annak idején az egyetemen sem hagyott fel a tornával, sőt, olyan akarással dolgozott, hogy bekerült a köztársasági válogatottba is, amíg egyszer az edzője lendületes, határozott betűkkel azt nem írta a róla készült beszámoló tetejére: „Nevezett diák túlságosan magas növésű ahhoz, hogy komolyan szóba jöhessen az olimpiai versenyeken.” Romanov meg is fogadta az edző tanácsát, és átváltott a dzsúdóra. Két éven belül már ő képviselte országát az 1958-as, Budapesten megrendezett kelet-európai bajnokságon. Újabb két év, s már nem akadt vetélytárs, aki szívesen vállalta volna a vele való mérkőzést – szinte kivétel nélkül mindig beverekedte magát a döntőbe. A Moszkvában megtartott össz-szövetségi viadalon aratott győzelme után a nyugati sajtó – meglehetősen faragatlanul – „Hóhérbárd”-ként kezdte emlegetni. A tanulságot levonva az illetékesek, akik már jó ideje egyengették a fiatalember pályafutását, és tervezgették hosszú távú karrierjét, úgy döntöttek, hogy dzsúdóban sem nevezik be Szását az olimpiai játékokra.

Az egyetem ötödik évének elvégzése és kitűnő diplomájának megszerzése után Romanov Moszkvában maradt, és a külügyminisztériumban kezdett el dolgozni.

A személyi akta tényeinek sorában Zaborszkij most jutott el ahhoz a ponthoz, amikor először találkozott személyesen a magabiztos, határozott fellépésű fiatalemberrel. A KGB-nek minden évben lehetősége nyílt arra, hogy a diplomáciai szolgálat kötelékéből saját állományába helyezze át a kivételes tehetségű fiatalokat. Romanov kézenfekvő jelöltnek látszott. Zaborszkij makacsul ragaszkodott az általa felállított szabályhoz: senkit sem szerveznek be azok közül, akik nem tekintik elitcsapatnak a KGB-t. A húzódozó, kelletlen jelöltek ugyanis tapasztalata szerint sosem váltak be ügynökként, sőt, az is megesett már nemegyszer, hogy éppenséggel lepaktáltak az ellenséggel. Romanov azonban nem tanúsított semmiféle fenntartást a KGB-vel szemben. Mindig is az volt a vágya, hogy a szervezetnek dolgozhasson. A következő hat évben a párizsi, londoni, prágai és lagoszi szovjet nagykövetségen teljesített szolgálatot. Mire visszatért Moszkvába, hogy a központban folytassa a munkát, Szását sokoldalúan képzett operatív tisztként tartották számon, aki ugyanolyan természetességgel viselkedik egy nagyköveti koktélpartin, mint a tornateremben.

Zaborszkij átfutotta azokat a feljegyzéseket is, amelyekkel személyesen ő egészítette ki a dosszié tartalmát az utóbbi négy évben, nyomatékkal ecsetelve azt a tényt, hogy milyen sokat változott Romanov, amióta a közvetlenül általa irányított stábban dolgozik. Ügynökként Szása az őrnagyi rangig vitte, később pedig operatív tisztként végzett eredményes tevékenységének köszönhetően osztályvezetővé nevezték ki. A neve mellett szereplő két piros pont sikeres küldetéseit jelölte: egy disszidálni akaró hegedűművészt, aki Prágán keresztül akart megszökni, illetve egy tábornokot, aki azt képzelte magáról, hogy egy kis afrikai állam leendő elnöke veszett el benne. Ami különösen megragadta Zaborszkij tetszését pártfogoltja teljesítményében, az az volt, hogy az első esetért a cseheket, a másodikért pedig az amerikaiakat tette felelőssé a nyugati sajtó. Romanov eddigi legfigyelemreméltóbb tette azonban egy brit külügyminisztériumi alkalmazott beszervezése volt, akinek üstökösszerű pályafutása nagymértékben hozzájárult Romanov karrierjéhez is. Osztályvezetői kinevezése nem lepett meg senkit – őt magát sem –, habár Zaborszkij gyorsan rájött, hogy a fiatalember életéből hiányzik az éles helyzetekben végzett ügynöki munka izgalma.

A KGB-elnök az utolsó oldalra lapozott. Egy összefoglaló jellemértékelés feküdt előtte, amelyet a különféle jelentések készítői állítottak össze: becsvágyó, sokoldalú, könyörtelen, arrogáns, néha kiszámíthatatlan – ezek voltak azok a kulcsszavak, amelyek gyakorlatilag mindegyik jellemzésben előfordultak.

Határozott kopogtatás hallatszott az ajtó felől. Zaborszkij becsukta a dossziét, és megnyomta az íróasztal alsó lapjára szerelt gombot. Az ajtó kattanva kinyílt, s Alekszandr Petrovics Romanov lépett be rajta.

– Jó reggelt, elnök elvtárs! – köszönt az elegáns fiatalember merev vigyázzállásban. Zaborszkij szemügyre vette kiszemelt jelöltjét; némi irigységet érzett amiatt, hogy az istenek mennyire bőkezűen bántak beosztottjával, aki ráadásul oly felháborítóan fiatal még. Mindamellett azt egyedül csak ő tudta, hogyan lehet a legjobban kamatoztatni az állam javára egy ilyen fiatalember képességeit.

Belenézett azokba a szúrós kék szemekbe, és felötlött benne, hogy ha Romanov Hollywoodban látta volna meg a napvilágot, bizonyára nem lennének anyagi gondjai. Öltönyét mintha a legelegánsabb londoni divatszalonok valamelyikében varrták volna, mint ahogy valóban ott is készült. Zaborszkij kényszeredetten nem vett tudomást erről a megengedhetetlen kihágásról, noha erős kísértést érzett, hogy megkérdezze a fiatalembertől, hol varratja az ingeit.

– Hívatott – szólalt meg Romanov.

Az elnök bólintott. – Most érkeztem vissza a Kremlből – közölte. – A főtitkár egy különösen kényes, ám államunk szempontjából rendkívül jelentős feladattal bízott meg bennünket. – Zaborszkij rövid szünetet tartott. – Valójában annyira kényes ügyről van szó, hogy kizárólag nekem jelenthet személyesen. Szabad akarata szerint válogathatja ki a munkatársait, s a források korlátlanul fognak a rendelkezésére állni.

– Megtiszteltetésnek veszem – válaszolt Romanov, s hangja szokatlanul komolyan, ünnepélyesen csengett.

– Majd akkor vegye annak, ha siker koronázza tevékenységét, és rábukkan a cári ikonra – hűtötte le lelkesedését Zaborszkij.

– De hát én azt hittem, hogy... – kezdte Romanov.