Rockenbauer Zoltán

Apacs művészet

Adyzmus a festészetben
és a kubista Bartók
(1900–1919)

Noran Libro

Tartalom

I. Megkergült Herbertek

(Irma)

(tébolyító ragály)

II. Párizs! Párizs! (1902–1909)

(iskolaévek)

(az iskolák falain kívül)

(kiállítások)

(bohémvilág)

(Bölöni, Ady és a festők)

(a Függetleneknél)

(Bartók Párizsban)

III. A hazatérés időszaka (1906–1910)

(Márffy és a balszélfogó)

(Rippl-Rónai és a MIÉNK)

(Kernstok nyergesi kertje)

(Ady, piktorok komája)

(Czigány Dezső Ady-portréi)

(a Róma-villa vendége)

IV. Új versek, Új képek, Új zene

(a Holnap és a Modern képek)

(ürömkönnyek a Parnasszuson)

(Új képek)

(a „lényeg”)

(rákapcsol a Művészház)

(ideális és torz)

(a zenekritikus Orbán)

(Bartók fellépése a Művészházban)

V. Egymásra találva

(a „Tisza-vita”)

(Berény-özön)

(a Nyolcak és a Nyugat)

(festészeti adyzmus)

(irodalmi estek, viták)

(Bartók-hangverseny a Nyolcak képei között)

(a festők és az Új zene)

(Berény Bartók-portréja)

(a Kékszakállú prózában)

VI. Az utolsó békeév

(a Nyolcak mozgalmának végnapjai)

(a magyar kubizmus)

(kubista Sztravinszkij, kubista Bartók)

VII. Háború

(a kubista csoport összeomlása)

(a Nyolcak és szövetségeseik a háborúban)

(Rippl-Rónai és Bartók)

(Kassák)

(őrségváltás: A Tett)

VIII. Aktivisták

(…és a Nyolcak)

(Kassák versus Tihanyi)

(kísérlet a Nyolcak feltámasztására)

(Bartók az aktivisták körében)

(fából faragott)

(tánc és színház)

(a Kékszakállú)

(Ady halála)

IX. Végjáték

(aktivizmus és/vagy kommunizmus?)

(direktóriumok ideje)

(a Ma propagandaelőadásai)

(a Ma betiltása)

(a három csapás)

Felhasznált irodalom

Névmutató

Impresszum

Marcinak

I. Megkergült Herbertek

1911. május 18-án, csütörtök este, azt követően, hogy a Nemzeti Szalon Erzsébet téri épületében elültek a koncert hangjai, Réthy Károlyné egy kis ideig még a vidám kompániával maradt, majd a Duna-part felé véve az irányt, hazaindult. Baráti köréből két fiatalember kísérte el egy darabon. Egyikükhöz érzelmi szálak fűzték, ám férjezett lévén e viszonyt leplezni illett. A Margit híd lábánál szétváltak: titkos lovagja egy esti meghívásnak akart eleget tenni, oda igyekezett; a másik ifjú pedig visszatért a Nemzeti Szalonnál hagyott társasághoz, hogy velük mulassa át az éjszakát. Réthyné egyedül sétált fel a hídra… Holttestét másnap találták meg.

Szomorú közhely, hogy a magyar szuicid alkat. A Margit híd pedig – Arany János Híd-avatásából tudjuk – a megépülése óta mágnesként vonzotta az öngyilkosjelölteket. A lapok bűnügyi rovatai duzzadtak az effajta hírektől. Réthyné esete bizonyára megmaradt volna a korabeli krónikák mára elfeledett lapjain, ha a helyszín és a szereplők révén nem kapcsolódna szorosan egy rendezvényhez, amelyet bő száz év távolából a korszak emblematikus kulturális eseményének tartunk. Az asszony ugyanis a Nyolcak nevű festőcsoport nagy vihart kavart tárlatáról indult végzetes útjára; pontosabban egy olyan kísérő programról, amelyen Bartók Béla és köre mutatta be friss szerzeményeit a botrányosnak tartott vásznak között. Talán nem túlzás azt állítani, hogy ez az este szimbolikusan a fókuszát jelenti mindannak, ami a magyar modernizmusban a századelőn történt.

(Irma)

Nem véletlen, hogy épp a Világ, a modern művészetet harcosan támogató, radikális napilap igyekezett a legrészletesebben rekonstruálni a történteket. „Hogy ki lehet az öngyilkos asszony, csak ma reggelre tudták megállapítani, hogy Réthy Károly festőművész felesége, született Seidler Irma, aki maga is igen komoly tehetséggel festegetett” – írták. A lap tudni vélte, hogy: „már gyermekkorában rajongott a festőművészetért, s mivel talentuma volt hozzá, tanult is. Így került a nagybányai festő-kolóniára, ahol harmadfél esztendővel ezelőtt, már akkor huszonöt éves leány volt, megismerkedett Réti [sic!] Károly festőművésszel. Megszerették egymást, és hamarosan egy pár lett belőlük. Budapesten, az Oszlop utca 28. számú házban telepedtek meg, ahol közös műtermet rendeztek be. A férfi elég jómódú ember volt, de felesége megosztotta vele a művészi munkát, mivel szép összeget kerestek. Anyagi gond nem bántotta őket, házaséletük boldog volt. Nagyon szerették őket a művészvilágban és a fővárosi jó társaságnak abban a részében, amely érdeklődik az irodalom, a zene, a piktúra iránt, és magukkal a művészekkel és írókkal is szívesen van együtt. A szép és érdekes megjelenésű, emellett igen elmés és temperamentumos asszonyt mindenütt nagyon szerették. Az újabb időben művészetében különösen sokat haladt, s néhány képét, amelyek már fejlett munkák voltak, a »Nyolcak« kiállításán szándékozott bemutatni. A művésznő ura két hete már a nagybányai festő-kolónián dolgozik. Az asszony tegnap […] ozsonna után elment a Városligeti fasorba kedves barátnőjéhez, egy miniszteri titkár feleségéhez. A két asszony együtt ment a Nyolcak kiállítására, a Nemzeti szalonba, ahol végighallgatták a hangversenyt is. A teremben nagy társaság volt együtt. Írók, festők, muzsikusok, mind a modern irány hívei. A hangverseny után Rétiné elvált a társaságtól, s néhány ismerőse kíséretében hazafelé indult. Egy darabig elkísérték Balázs Béla író és Orbán Dezső festő, de a Duna-parton ők is elváltak tőle, Orbán a társasághoz tért vissza vacsorálni, Balázs pedig egy ismerős családhoz ment látogatóba. A Margit hídon ezalatt történt a tragédia. A szerencsétlen asszony nem merült el azonnal a vízbe és sokáig a hullámok között vívta élet-halál harcát […].”{1}

Bár az újság nem tért ki a vélelmezhető okokra, a művészvilágban többé-kevésbé tudható volt, hogy olyan szerelmi bonyodalom húzódik meg a tragédia hátterében, amely okkal keltett bűntudatot egy ifjú filozófusban, Lukács Györgyben. A fiatalember még 1907-ben ismerkedett meg a nála két évvel idősebb tanítónővel – az utókor szerint élete legnagyobb szerelmével –, akinek 1910-ben ifjúkori főművét, A lélek és a formákat ajánlotta. A még csak 23 éves, azaz a hivatalos nagykorúság előtt álló bankárfiú azonban nem tudta rászánni magát a jegyességre, és e bizonytalan helyzetet nehezen viselő művésznő házasságba menekült: hozzáment nagybányai festőtársához, Réthy Károlyhoz. Kapcsolatuk Lukáccsal azonban csak átmeneti időre szakadt meg, másfélévnyi szünet után újra keresni kezdték egymás társaságát.{2}

A Világ diszkrétnek mondható zsurnalisztája ugyan hallgatott minderről, ám a Pester Lloyd megszellőztette, hogy a fiatalasszony táskájában egyebek mellett egy levelet is találtak: „Kedves Irmám! Ma délután sajnos nem jöhetsz hozzám. Elfelejtettem, mert azt akartam, hogy meglátogass. […] Szombaton 6-tól 7-ig otthon leszek. Herbert.”{3} Az ifjú Lukács számára nemigen lehetett kétséges, hogy Seidler Irma az újra átélt érzelmi válságból úgy próbált meg kitörni, hogy éppen az ő jóbarátjával, Bauer Herberttel keveredett futó viszonyba – aki A Holnapban és a Nyugatban publikált verseket és esszéket Balázs Béla néven, s kinek A kékszakállú Herceg vára című misztériumjátékát éppen ezidőtájt komponálja operává Bartók Béla.

A Világ által említett festő, Orbán Dezső a Nyolcak tagja volt, így nem csak zenerajongóként, de kiállítóként is részt vett a hangversenyen. Ám hetven évvel később nem emlékezett már arra, hogy Seidler Irmának kísérője lett volna utolsó útján. Ez mindenesetre meglehetősen különös, és erre a körülményre a későbbiekben még vissza fogunk térni.

(tébolyító ragály)

Akadt azonban olyan lap is, ahol a szerkesztők nem a bulvárhír lehetőségét látták a szerelmi drámában, hanem sokkal inkább olyan fegyvert, amelyet sikerrel lehet bevetni az aktuális kulturális csatákban. „Valami forgószél, fantasztikus téboly, ragályos betegség dühöng Budapesten bizonyos körökben […] – írta a Nap. – Egy kitűnő festőművészünk hitvese, a Szondy utcai öngyilkos úrinő, három fiatal medika és a boldogtalan Réthy Irma ennek a vitustáncnak a kifáradt áldozatai, amelyet a modern irodalom cégére alatt, lipótvárosi gazdag smokkok szalonjaiban lejtenek. Ez a társaság ártalmasabb, mint anno dacumal a nagy kolera volt, mert akkor fertőtlenítő szerekkel, karbollal és szublimáttal lehetett védekezni, amíg most a megkergült herbertek ellen hiába szórunk a parkettre zacherlint. Nem használ. Csak egy modern felolvasást kell végigszenvedni, és látni a hölgyközönség ájult elragadtatását és azt a fantasztikus dervistáncot, amit az irodalom előtáncosai körül ropnak, akkor nem csudálkozunk többé, ha öngyilkos asszonyok és leányok hörgése és halálsírása cseng állandóan a nyilvánosság fülében. Ehhez a tébolyhoz hasonlót sem Párizs, sem Belgrád nem produkált. A legokosabb lenne az egész társaságot kitelepíteni, túl a város határain, a Hűvösvölgy enyhe zöldjébe vagy abba a kerületbe, amelyet nem Murillo angyalai után neveztek el Angyalföldnek.”{4}

A lapok merőben eltérő hozzáállása híven tükrözi azt a vibráló, kultúrharcos légkört, amelyben e beszámolók születtek. A magyar főváros az új művészetek lázában égett, és mint minden művészi forradalom körül, zajosan csaptak össze az indulatok. Elsőre különösnek tűnhet, hogy a Nap támadása leginkább a literatúrára irányul. Végül is Seidler Irma – aki maga is festő volt – a Nyolcak tárlatáról, illetve Bartók Béla hangversenyéről indult a halálba, nem modern felolvasásról. Az életellenes, „tébolyító ragály” újabb ádozatát az eset kapcsán adekvátabb lett volna a kortárs festészet vagy zene számlájára írni. Ám a Nap publicistája úgy gondolhatta – és véleményét sokan osztották akkoriban –, hogy az egész felforgató szellemi mozgalomnak az irodalom a legfőbb rákfenéje: a bolond poéták azok, akik megfertőzik az egészséges magyar néplelket. Így aztán a „megkergült herbertek”-en (azaz Balázs Bélán) keresztül a költészet került a célkeresztbe.

Kétségtelen, persze, hogy a Nyolcak rendezvényeiből az írástudók is jócskán kivették a részüket. Az április 29-én nyílt kiállítás a modern magyar képzőművészet, irodalom, színjátszás, zene és művészetfilozófia szereplőinek korábban nem tapasztalt, látványos összefogása volt. Úgyszolván együtt volt minden, ami újszerűnek számított: a Nyolcak, a Nyugat és köre, Bartók, Kodály és az Új Magyar Zene-Egyesület. E könyv lapjain arról a szellemi összefogásról lesz szó, amit az egyik kiállító, Márffy Ödön utóbb így fogalmazott meg: „Az volt a magyar művészeti életben a forradalmárok kora. A költészetben Ady, a zenében Bartók, a festészetben pedig mi, a Nyolcak.”{5} A művészettörténet oldaláról közelítem meg az eseményeket, elsősorban a Nyolcak, majd az Aktivisták mozgalmán keresztül – a képzőművészek „inter-art” kapcsolatrendszere az, ami foglalkoztat. E csoportok jelentősége a magyar kultúrtörténetben messze túlmutat a vizuális művészetek határain, kiállításaikon a magyar szellemi élet legjobbjai találtak egymásra.

A társművészetek modern törekvéseit a XX. század elején már nem lehet korstílusként leírni. Nem csak azért, mert sokkal rövidebb periódusra korlátozódtak, mint a gótika, a reneszánsz vagy a barokk, hanem elsősorban azért, mert a művészi megközelítés sokkal individuálisabb és kísérletezőbb volt annál, mintsem hogy esztétikai-filozófiai alapon egységes irányokról lehessen beszélni. Mégis, nyilvánvaló, hogy volt bennük valami közös, és az igény is megvolt az együttes fellépésre.

Az alapot leginkább a szabad Párizs csodálata és a Harcos újat akarás jelentette – és az eredmény nálunk bámulatosra sikerült. A magyar szellemi élet ekkor nem csak szinkronba került a legmodernebb európai folyamatokkal, de talán soha nem állt olyan kiegyensúlyozottan magas színvonalon, mint a Nyolcak, a Nyugat és Bartókék fellépésének idején. És ez akkor is így van, ha ez újító korszak jelentőségét akkoriban nem csak az ellenzői, de tulajdonképpen még saját vezéralakjai sem ismerték fel.

II. Párizs! Párizs!
(1902–1909)

„Megállok lihegve: Páris, Páris, / Ember-sűrűs, gigászi vadon” – ezzel a felütéssel indítja Ady Endre a versét, amelynek később a szállóigévé vált Páris, az én Bakonyom{6} címet adja. „Nem lehet leírni azt a boldogító érzést: itt lenni. Elhatároztam, inkább száraz kenyéren élek, de innen évekig nem mozdulok – lelkesedett Márffy Ödön, a festőnövendék, amikor először pillantotta meg a várost. – Mindent, amit Münchenben hiába kerestem, itt megtaláltam. Bátor, szabad és friss kezdeményezést, a szellemi légkör bódító varázsát, kimondhatatlan örömét az életnek.”{7} Bartók Bélát, a komponistát ugyanez a mámor kerítette hatalmába a várossal való első találkozásakor: „Eljutottam Párisba, ebbe az isteni istentelen városba. Nem lehet leírni, csak látni kell, mennyi szép, mily szép dolgok vannak itt, a világ középpontjában. Mekkora művészettel épült Párizs! Micsoda ehhez képest Bécs, Berlin!”{8}

Milyen különös, hogy a századelő bécsi művészvilága alig hatott a magyar modernizmus fő áramára! Szinte süt az ellenséges érzület a német nyelvterülettel szemben. Miközben újra divatba jött Batsányi János hangzatos imperatívusza – „Vigyázó szemetek Párizsra vessétek!” –, a fiatal művészek alig érdeklődtek az Osztrák–Magyar Monarchián belüli szomszédainknál kibontakozó, újító értékek iránt. Nem csak a cseh modernisták, de jószerével Gustav Klimt, Egon Schiele, Koloman Moser vagy a fiatal Oskar Kokoschka is ismeretlenek voltak nálunk, szemben az impresszionistákkal vagy Cézanne-nal; Robert Musilnak vagy Hugo von Hofmannstahlnak sem volt számottevő befolyása a magyar irodalomra, miközben íróink rajongtak a francia szimbolistákért. Debussyt csodálták, míg Mahler megbukott Budapesten, és Schönbergről meg a második bécsi iskoláról sem vettek itt sokáig tudomást. Bölöni György még a Monarchia utolsó békeévében is képes volt leírni a következőket: „Ma ritkaság, ha magyar művész Bécsbe megy tanulni. És ez nagyon jól volt s van ma is így. Mert ami haladást, mélységet és eredményt a szépművészetekben felmutathatunk, azt Párizsnak és Olaszországnak köszönhetjük. Bécs ma sem igen alkalmas arra, hogy művészetéből tanuljunk, de Bécs kultúrája, a város, múzeumai és alkotásai érdemesek arra, hogy megismerjük és becsüljük. Bécs művészi életének irigyelhetjük ősiségét és egyöntetűségét, viszont Bécs is sóvároghatja a mi kulturális életünknek szabadságát, egész függetlenségét.”{9} Az osztrák századelő, mint a vaskalaposság szimbóluma, amelynek legfeljebb csak „ősisége” érdekes! A császárváros roppant kreatív modernitásának fényében igencsak szűklátókörűnek tetszik ez a fejtegetés Ady és a Nyolcak barátjától, sajtójuk legfőbb szervezőjétől. Ezt az attitűdöt talán megmagyarázza, de semmiképpen nem indokolhatja a dacos magyar öntudat, amely még mindig az előző évszázad Habsburg-ellenes harcaiból táplálkozott.

(iskolaévek)

A magyar festőnövendékek, akik korábban Bécsben vagy Münchenben koptatták az akadémiák padjait, már a XIX. század végén kezdték felfedezni maguknak Párizst, de csak a XX. század első évtizedének derekától áramlottak tömegesen a francia metropoliszba. A szabadban festés divatja, a plein air naturalizmus, és az impresszionista látásmód ugyan lázadó alternatívát jelentett a műtermi akadémizmus pepecselésével szemben, ám mi volt ez ahhoz a sokkhoz képest, ami ezután következett a képzőművészetben!

Akik a XX. század első évtizedének derekán érkeztek Párizsba, a legnagyobb összevisszasággal találták szembe magukat. Gauguin déltengerekről hozott, mámorító világa, Cézanne perspektívát felrúgó térszemlélete, Van Gogh nyugtalan, szálkás faktúrája, Signac és Seurat a képet színpettyekre bontó, optikai játékai, a fiatal Picasso kék és rózsaszín korszaka, Bonnard és a nabik dekoratív foltfestészete, majd Matisse és a fauve-ok természettől elrugaszkodó, harsány koloritja olyan vizuális kavalkádot teremtett, amely nagyobb változást eredményezett az európai festészetben, mint bármi más a megelőző évszázadok során. Az odasereglő fiatalokra úgy záporozott a megannyi újdonság, hogy szinte szédültek tőle. Elsőre fel sem tudták fogni, mi történik itt. A chercheur – útkereső – volt az az összefoglaló kategória, ahová be lehetett szuszakolni az összes formai próbálkozást, mely eltért az évszázadok alatt kicsiszolt, akadémiai rendhez képest. Chercheurnek lenni pedig annyit tett: korszerűnek és forradalmárnak lenni. Csodálni a szédítő tudományos és technikai fejlődést, amely egyre fantasztikusabb eredményeivel dörömbölt a XX. század ajtaján, elvetni a régit, és az új világhoz új művészetet teremteni. Sőt, profetikusabban: hinni, hogy éppen az új művészet teremti majd meg az új világot.

Az Haussmann báró által tervezett sugárútjaival, dinamikusan fejlődő közlekedésével, esti fényeivel, nyüzsgő kávéházaival, szabad sajtójával Párizs ideális hely volt az utópiákhoz. És a város hívta-csalogatta a művészlelkeket. Gombamód szaporodtak a műtermek: ekkortól fogadta az ágrólszakadt festőket a Szajnától délre a „La Ruche” (azaz „A Kaptár”), északra pedig a „Bateau-Lavoir” (a „Hajó-mosoda”) gúnynevű műteremház. Az előbbi főként az École de Paris művészeitől, az utóbbi a kubisták révén tesz szert legendás hírnévre hamarosan. De a Quartier Latin, a Montparnasse és a Montmartre másutt is olcsó művész-szállások tömegét kínálta a bohémeknek, a franciáknak éppúgy, mint a jórészt Közép- és Kelet-Európából beáramló nincsteleneknek.

A magyarok ekkoriban a déli parton tömörültek főként, nem utolsósorban azért, mert többnyire itt voltak azok a festőiskolák, ahol tanulni vágytak. A beáramlás olyan jelentős volt, hogy Bölöni György – aki 1902-től élt ott a Magyarország című lap párizsi tudósítójaként –, 1906-ban már egyenesen „magyar művésznegyedről” számolt be: „Párizsban már magyar negyed is van. A Montparnasse-on a Szajna bal partján felfutó hegyen, művészházak között és bohémtanyák környékén. Ide húzódnak a magyar telepesek. Magyar fiatalok, akiket magához csábít Párizs, a művészváros. Festők és szobrászok, akik hódító vággyal költöznek ide ki a Szajna partjára. Új hódító Roburok.

Bécsnek és Münchennek már letűnt a csillaga régen. Gyorsan fut át rajtuk a párizsi expresszvonat, és ide röpíti egyenesen a vágyó fiatalembereket. A vágy hajt szörnyen. Jönnek ölelni Párizst, melynek művészemlői mindig fiatalok, és jobban táplálnak, mint Germánia. Nem is baj ez. Felszabadul a »Made in Germany«-s magyar művészet. Szabadabbak leszünk, és fejlettebbek, ha egyenesen és közvetlenül kapcsolódunk bele a francia kultúrába.

A párizsi magyar negyed, a Montparnasse gyarapszik. Boulevardjain magyar szó üti meg a fülünket. Valamikor a Verlaine negyede volt ez. Meg Whistleré. Meg másoké is, mert ez igazi művésznegyed. Egyik sarkában van a Julian Akadémia, azután a Colarossi, a Grande Chaumiere és a művészetnek sok más iskolája. Itt laknak a magyar piktorfiatalok. Nagyra válásra erős bennük a vágy. És erős a tehetség is.

Párizsi festőakadémiák tehetségeinek ma a magyarok adják a zömét. A franciák könnyelműbbek, és művészvergődéseikben lankasztják őket a nők is. Az olaszok ízléstelenek és kevés tudásúak, gyorsan lankadók. Az angolok és amerikaiak jórészt csak amatőrködők. A legkomolyabb és legzseniálisabb tehetség a magyar. Mondják ezt a professzorok is. A legtehetségesebbek, de nekik van a legkevesebb módjuk a kifejlődésre is. Mert szegények. Mind szegények. Nomád vérük hajtja ide őket. A holnappal nem is gondolnak.”{10}

{1} Világ, 1911. május 20. 11. – Részben újraközölve: AZ UTAK III. 193–194.

{2} Seidler Irma és Lukács György tragikus kapcsolatáról ld. egyebek mellett: LENDVAI 2008. 191–212.; BENDL 1994; HELLER 1976. 385–423. Irodalmi feldolgozását ld. NAGY A. 1984.

{3} Pester Lloyd, 1911. május 19., esti kiadás.

{4} Nap, 1911. május 21. 6. – újraközölve: AZ UTAK III. 194.

{5} Murányi-Kovács Endre: Márffy Ödön művészetéről. Hétfői hírek, 1957. július 22. 3.

{6} Ady Endre: Páris, az én Bakonyom c. versének első megjelenése Új Bakony címen: Budapesti Napló, 1906. július 1. 179. sz. 2.

{7} Márffy Ödön: Drága L… (Levéltöredék 1903-ból.) [1906. március után]. ld. BORBÉLY K. 1986. 22–24.

{8} Bartók Béla levele Jurkovics Irmynek Nagyszentmiklósra. Párizs, 1905. augusztus 15. BARTÓK 1976. 95.

{9} Bölöni György: Magyarok Bécsben. Világ, 1914. március 24. 14. – Bölöniről expresszív portrét festett Berény Róbert és Tihanyi Lajos is.

{10} Bölöni György: A magyar negyedből. Magyarország. 1906. július 29. Újraközölve: Bölöni György: Képek között. Budapest, Szépirodalmi, 1967. 42–43.