William Shakespeare

Hamlet, dán királyfi

Fordította: Arany János

Tartalom

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-306-9
MOBI ISBN 978-963-387-307-6

SZEMÉLYEK

Claudius, Dánia királya.
Hamlet, az előbbi király fia, a mostaninak unokaöcscse.
Horatio, Hamlet barátja.
Polonius, fő-kamarás.
Leartes, fia.

Voltimand,
Cornelius,
Rosencrantz,
Guildenstern, udvarfiak.

Ostrick, udvaroncz.
Más Udvaroncz.

Marcellus,
Bernardo, tisztek.

Francisco, katona.
Rajnáld, Polonius embere.
Egy százados.
Követek.
Hamlet atyja Szelleme.
Fortinbras, norvég királyfi.
Két Sírásó.
Gertrud, dán királyné, Hamlet anyja.
Ophelia, Polonius leánya.
Urak, Úrnők, Tisztek, Katonák, Szinészek,
Hajósok, Híradók és Kiséret.

Szín: Helsingőr

ELSŐ FELVONÁS.

I. SZÍN.

Helsingőr. Emelt tér a kastély előtt.
Francisco őrt áll. Bernardo jő szembe.

BERNARDO.

Ki az?

FRANCISCO.

Nem úgy: te állj s felelj: ki vagy?

BERNARDO.

Sokáig éljen a király!

FRANCISCO.

Bernardo?

BERNARDO.

Az vagyok.

FRANCISCO.

Órádra pontosan jösz.

BERNARDO.

Most veré
Az éjfelet: menj, Francisco, fekünni.

FRANCISCO.

Köszönöm, hogy felváltasz. Kemény hideg van
S nem jól vagyok.

BERNARDO.

Nyugodtan őrködél?

FRANCISCO.

Egér se’ mocczant.

BERNARDO.

No, jó éjszakát.
Ha Marcellust, Horatiót találod,
Őrtársimat: mondd, hogy siessenek.

Horatio és Marcellus jönnek.

FRANCISCO.

Úgy tetszik, hallom is már. – Állj! Ki az?

HORATIO.

Honnak baráti.

MARCELLUS.

S dán alattvalók.

FRANCISCO.

Jó éjszakát.

MARCELLUS.

Isten veled, becsületes vitéz:
Ki válta fel?

FRANCISCO.

Bernardo van helyettem.
Jó éjt. (Francisco el.)

MARCELLUS.

Hahó! Bernardo!

BERNARDO.

Nos? ki az?
Horatio, nemde?

HORATIO.

Teste, lelke az.

BERNARDO.

Hozott Isten, Horatio; téged is,
Jó Marcellus.

HORATIO.

No, hát ma-éjjel is járt az izé?

BERNARDO.

Semmit se láttam.

MARCELLUS.

Horatio azt mondja, képzelődünk,
És nem fog rajta hit, ez általunk
Két ízbe’ látott rém látvány felől:
Én hát magammal hívtam őt, viraszsza
Velünk ez éjnek perczeit;
S ha jő megint a tünemény, legyen
szemünk’ tanúja, és szólítsa meg.

HORATIO.

Aj, aj! sohsem jő.

BERNARDO.

Ülj le hát elébb;
Hadd ostromoljuk ismét a füled’,
Mely e csodának úgy el van falazva,
A mit mi kétszer láttunk.

HORATIO.

Jó, leülök.
Bernardo mondja el, mikép esett.

BERNARDO.

Mult éjszaka,
Midőn ama csillag, mely a saroktól
Nyúgotra ég, a mennynek ép azon
Részén világolt, Marcellus, meg én,
Az óra egyet ütvén –

MARCELLUS.

Csitt! szó se több: ahol jő már megint!

Szellem jő.

BERNARDO.

Alakra, épen a megholt király.

MARCELLUS.

Te tudsz latinul: szólítsd meg, Horatio.

BERNARDO.

Nem a király? nézd csak Horatio.

HORATIO.

Egy ízig: – átver félelem, csodálat.

BERNARDO.

Szót várna.

MARCELLUS.

Tégy kérdést, Horatio.

HORATIO.

Mi vagy te, mely az éjfelet bitorlod,
Együtt ama szép, harczisas idommal,
A melyben egykor elhunyt Dánia
Fölsége járt? Az égre kényszerítlek:
Szólj!

MARCELLUS.

Lám, neheztel.

BERNARDO.

És halad tovább.

Szellem el.)

MARCELLUS.

Elment, felelni kedve nincs.

BERNARDO.

No hát? Horatio! sápadsz, remegsz.
Nem több-e hát, mint puszta képzelet?
Mit vélsz felőle?

HORATIO.

Az Isten látja, nem hinném soha
Érzéki és hű vallomása nélkül
Saját szememnek.

MARCELLUS.

Úgy-e bár, hasonlít?

HORATIO.

Mint te, magadhoz.
Még harczmez is e volt királyomon,
Midőn a büszke norvégit legyőzte;
A boszús vitában ily zord képe volt,
Midőn a szánas lengyelt a jégen
Megverte. Különös.

MARCELLUS.

Két ízbe’ már, s pont! e halotti órán,
Járt őrhelyünk előtt ily harczilag.

HORATIO.

Mi részben árt sajátlag, nem tudom;
De általános véleményem az,
Hogy ez honunkra nagy csapást jelent.

MARCELLUS.

Üljünk le; s a ki tudja, mondja meg,
Mért e szoros, e pontos őrvigyázat,
Gyötörni éjjel az alattvalót?
Mért öntik e réz álgyukat naponta,
S veszik külföldön a sok harczi szert?
Mért a hajóácsok nagy fogdosása,
Kiknél vasárnap, köznap egyre mén?
Mi készül, hogy ez izzadó sietség
Munkába fog mind éjet, mind napot?
Ki fejti ezt meg?

HORATIO.

Én megmondhatom;
Legalább ez a hír. Az elhúnyt királyt,
Kinek képmása feltűnt az elébb,
Tudjátok, a norvégi Fortinbras,
Izgatva büszke verseny viszketegől,
Párbajra készté: ám hős Hamletünk
(Mert így becsülte az ösmert világrész)
Megölte Fortintbrast; pecsétes alkú,
Törvény-s lovagszokással szentesült,
Levén közöttük, mely szerint amaz
Éltével együtt minden birtokát,
Mely pör alatt volt, a győzőre hagyja;
S melylyel fölérőt szintén lekötött
A mi királyunk. Most, ha győz vala
Fortinbras, ő örökli e vagyont;
És így viszontag az övé, csere-
Kötésök egy kitűzött pontja által,
Hamletre szállt. No most, az ifjú Fortinbras,
Tapasztalatlan harczvágygyal tele,
Norvégia szélein, itt és amott,
Egy csőcselék, elszánt hadat toborza,
Mely, puszta étiért, kész nyaktörő
Nagy vállalatra; és ez nem kisebb
(Hisz’ kormányunk előtt már nem titok)
Mint visszavenni tőlünk fegyver által
Az apja elvesztette földeket.
Ez indítója mind e készlületnknek,
Úgy sejtem én, ez őrségünk oka,
S az országos hű-hónak kútfeje.

BERNARDO.

Nem más, csupán ez, én is úgy hiszem:
S jól összevág, hogy e csodás alak
Fegyverbe’ jár itt; oly hasonlatos
Ama királyhoz, a kiért e harcz.

HORATIO.

Egy porszem ő, az ész szemét zavarni.
Így Róma fönt-virágzó napjain,
A leghatalmasb Julius bukása
Előtt kevéssel, gazdátlan maradt
Sok sír, s belőle a leples halott
Makogva, nyíva járt mind útczaszerte;
Tűzfarku csillag, vérharmat, homály
A napban; és a nyirkos égitest,
Mely Neptun országán uralkodik,
Kórrá fogyott, majd mint a végnapon.
S ím, zord jövők hasonló gyászjelét,
Mintegy a balsors száguldó futárit,
S előbeszédét ránk törő gonosznak
Tűntet föl együtt a menny s föld, hazánk
Éghajlatán és honosink előtt.

Szellem visszajő.

De halkan! ím! ehol jő már megint!
Útját szelem, ha megront is. Megállj,
Káprázat! –
Ha van beszélni hangod, vagy szavad:
Felelj!
Ha képes ember tenni jót veled,
Mi néked enyhes, nékem üdvhozó:
Felelj!
Ha tán belátsz honod sorsába, mely
Előre tudva elkerűlhető:
Oh hát, felelj!
S ha életedben, zsarlott kincseket
Raktál halomra mélyen föld alatt,
Miér’ ti holtak visszajárni szoktok: (Kakas szó.)
Mondd el: – ne távozz! szólj! Elébe, Marcell!

MARCELLUS.

Ne üssek hozzá a lándsámmal?

HORATIO.

Üss,
Ha nem akar megállni.

BERNARDO.

Itt van!

HORATIO.

Itt van! (Szellem el.)

MARCELLUS.

Elment!
Megbántjuk, a mily fönséges, midőn
Erőszak látszatával fenyegetjük;
Mert sérthetetlen, mint a levegő,
S hiú ütésink vásott gúny neki.

BERNARDO.

Szólt volna már, hogy a kakas kiálta.

HORATIO.

S hogy’ felriadt! mint bűn sújtotta lény
A rettentő hivásra. Úgy beszélik,
Hogy a kakas, a reg e harsonája,
Metsző, hegyes torkával fölveri
A napnak istenét; s az ő jelére,
Ha tűz-, ha vízben, földön vagy egen
Csatangol a bolygó lélek, siet
Mesgyéi közzé; s hogy van benn’ igaz,
Arról ez a jelen tárgy is bizonyság.

MARCELLUS.

Aztán, csak elmúlt a kakas szavára.
Mondják, valahányszor az idő közelg,
Melyben urunk születését innepeljük,
Egész éjjel zeng e hajnal-madár;
S hogy akkor egy se’ mér mozdulni szellem;
Az éj ártalmatlan; planéta nem ver,
Tündér nem ígéz, nem bűvöl boszorkány,
Oly üdvös, oly szentelt azon idő.

HORATIO.

Hallottam én is, hiszek is belőle.
De ím a reggel, öltve biborát,
Ott járdal a domb harmatján, keletre.
Menjünk, letelt az őr; s azt mondom én,
Tudassuk mindez éji látomást
Az ifjú Hamlettel; mert, a fejem rá!
Hogy e nekünk oly néma szellem ő-
Hozzá beszélni fog. Rálesztek, úgy-e,
Hogy értesítsük, mint a szeretet
Kivánja, s illik hű tisztünk szerint?

MARCELLUS.

Rá, rá; közöljük; én tudom, ma reggel
Legalkalmasban hol találni őt. (Elmennek.)

Jegyzet

 [1]  „Mint a király”, akarja mondani, de hirtelen másra csapja beszédét. - Arany János jegyzete.

 [2]  Arany János jegyzete: Célzás a londoni Globe-színházra, amelyen a földgolyót vállain emelő Hercules (Atlas) szobra díszlett.

 [3]  Arany János jegyzete: „Shakespeare idejében a legolcsóbb hely a színházban