William Shakespeare

Romeo és Júlia

Fordította: Kosztolányi Dezső

Tartalom

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

EPUB ISBN 978-963-387-310-6
MOBI ISBN 978-963-387-311-3

SZEMÉLYEK

ESCALUS, Verona hercege

PÁRIS, ifjú nemesúrfi, a herceg atyjafia

MONTAGUE | a két viszálykodó ház fejei

CAPULET |
ÖREG CAPULET, Capulet nagybátyja

ROMEO, Montague fia

MERCUTIO, a herceg rokona, Romeo barátja

BENVOLIO, a herceg rokona, Romeo barátja

TYBALT, Capuletné unokaöccse

LŐRINC | Ferenc-rendi barátok

JÁNOS |
BOLDIZSÁR, Romeo szolgája

PÉTER, Júlia dajkájának szolgája

SÁMSON | szolgák Capuletéknél

GERGELY |

ÁBRAHÁM, szolga Montague-éknál

EGY PATIKÁRIUS

HÁROM MUZSIKUS

PÁRIS APRÓDJA

MÁSIK APRÓD

ŐRTISZT

MONTAGUE-NÉ

CAPULETNÉ

JÚLIA, Capuleték leánya

JÚLIA DAJKÁJA

KAR Veronai polgárok, férfiak, nők a két házból, álarcosok, őrök, nappali és éjjeli kíséret

Szín: Verona, az ötödik felvonásban Mantova

ELŐHANG

KAR

(jön) Két nagy család élt a szép Veronába,
Ez lesz a szín, utunk ide vezet.
Vak gyűlölettel harcoltak hiába,
S polgárvér fertezett polgárkezet.
Vad ágyékukból két baljós szerelmes
Rossz csillagok világán fakadott,
És a szülők, hogy gyermekük is elvesz,
Elföldelik az ősi haragot.
Szörnyű szerelmüket, mely bírhatatlan,
Szülők tusáját, mely sosem apad,
Csak amikor már sarjuk föld alatt van:
Ezt mondja el a kétórás darab.
Néző, türelmes füllel jöjj, segédkezz,
És ami csonka itten, az egész lesz.

ELSŐ FELVONÁS

1. SZÍN

Verona. Köztér.
Sámson és Gergely karddal, pajzzsal fölfegyverkezve jön

SÁMSON

Na, Gergő, most már aztán semmit se fogunk zsebre vágni.

GERGELY

Az nem is tanácsos. Mivelhogy aki zsebre vág valamit, azt nyomban dutyiba vágják.

SÁMSON

Nem érted. Úgy kirántom a kardom, hogy olyant még nem ettek.

GERGELY

Hát ebben már igazságod lehet. Kirántott kardot még bizonyára nem ettek.

SÁMSON

Ha én fölindulok, akkor mindjárt vágok.

GERGELY

Tudod, mit vágsz? Pofákat. De nem a másokét. Ahhoz te nehezen indulsz föl, komé.

SÁMSON

De csak jöjjön ide egy Montague-kutya, tudomisten, fölindulok.

GERGELY

Nézd: aki fölindul, az mozog, ennélfogva ha fölindulsz, el is indulsz. A bátor azonban áll.

SÁMSON

Nem áll. Mihelyt megpillantok egy Montague-kutyát, föl is indulok, meg is állok, mint a cövek. A Montague-ék minden pereputtyát fal mellé szorítom.

GERGELY

De mi nem lányokkal harcolunk, komé.

SÁMSON

Bánom is én. Én senkivel se ösmerek irgalmat: ha a férfiakat letepertem, következnek a lányok.

GERGELY

Csakhogy ezt ám a gazdánk nem hagyja helyben.

SÁMSON

Majd helybenhagyom őket én.

GERGELY

Érzed annak a súlyát, amit most mondasz?

SÁMSON

Majd megérzik a lányok: nagydarab marha ember vagyok.

GERGELY

Marha vagy, annyi szent, nagy marha. Rántsd ki a fringiád, jön két Montague-cseléd.

SÁMSON

Kard-ki-kard. Köss beléjük elül, én majd födözlek hátul.

GERGELY

De én már hátul se födözlek föl.

SÁMSON

Sose félts engem.

GERGELY

Félt a nyavalya.

SÁMSON

Ne sértsük meg a törvényt: hadd kezdjék ők.

GERGELY

Én majd elsétálok előttük: pofákat vágok rájuk. Értsék, ahogy akarják.

SÁMSON

És ahogy merik. Én pedig fügét mutatok nekik. Tűrjék, ha van hozzá pofájuk.

Ábrahám, Boldizsár jön

ÁBRAHÁM

Nekünk mutatja kend azt a fügét?

SÁMSON

Csak úgy fügét mutatok.

ÁBRAHÁM

Nekünk mutatja kend azt a fügét?

SÁMSON

(félre Gergelyhez) Te, megsértjük avval a törvényt, ha azt mondom, hogy nekik mutatom?

GERGELY

(félre Sámsonhoz) Dehogy.

SÁMSON

Nem kendteknek mutatom, csak úgy fügét mutatok.

GERGELY

Talán belénk akar kend kötni?

ÁBRAHÁM

Dehogyis akarok belekötni kendtekbe.

GERGELY

Mert ha akar, állok elébe: az én gazdám van olyan úr, mint a kendé.

ÁBRAHÁM

De nem különb.

SÁMSON

No jól van, komé, jól van.

GERGELY

(félre Sámsonhoz) Mondd, hogy különb: itt jön a gazdánk egyik atyjafia.

SÁMSON

Különb az, komé, különb.

ÁBRAHÁM

Hazudsz.

SÁMSON

Ha férfiak vagytok, vágjatok beléjük. Gergő, most mutasd a mestervágásod.

Vívnak, Benvolio jön

BENVOLIO

Széjjel, bolondok! (Leüti kardjukat)
Be kardotok. Nem tudják, mit csinálnak.

Tybalt jön

TYBALT

Hát karddal állsz e pipogyák közé?
Na rajta, és nézz szembe a halállal.

BENVOLIO

Békét akartam: dugd be kardodat,
Vagy jöjj s mi együtt válasszuk el őket.

TYBALT

Karddal papolsz békét? Utálom azt,
Akár a poklot s minden Montague-t.
Rongy, védd magad!

Vívnak. Mind a két házból nép tódul ki, beleelegyedik a verekedésbe, majd polgárok jönnek botokkal

POLGÁROK

Fustélyt, botot, kést! Verd csak, üsd agyon!
Fúj, Capuletek! Fúj-fúj, Montague-k!

Capulet hálóköntösben jön Capuletnével

CAPULET

Mi lárma ez? Hé, adssza hosszú kardom!

CAPULETNÉ

Mankót, mankót! - minek neked a kard?

CAPULET

A kardomat! - Vén Montague is itt van,
Hogy rázza rám ingerkedő vasát.

Montague, Montague-né jön

MONTAGUE

Gaz Capulet - hagyj engem, hagyj, ha mondom.

MONTAGUE-NÉ

Lépést se tőlem, nem fogsz vívni véle.

Herceg jön, kíséretével

HERCEG

Ti békebontó, zendülő cselédek,
Szomszédi vértől mocskosult vasakkal:
Nem hallotok? Mit! emberek, ti barmok!
Hát lángotok az eretekbe zajgó
Bíborpatakkal oltanátok el?
Halálfia, ki vérszínű kezéből
Le nem veti ádázkodó vasát
És most se hallgat feldühödt urára. -
Csip-csup szavak miatt már harmadízben
Polgárviszály támadt, zavarva békénk,
Miattatok, Capulet s Montague,
Verona agg polgárai pedig
Lerúgva tisztes, úri köntösük
Vén fringiát ragadtak vén kezükbe
Rozsdás patvarkodástokat leverni:
Hát az, aki még egyszer lázad itten,
Az életével fog fizetni érte.
Mostan tehát mindenki hazatér:
Te, Capulet, azonnal énvelem jössz,
S te, Montague, ma délután keress föl
A városházi székülőtanácsban,
Ottan tudod meg, mit határozunk majd.
Még egyszer: aki nem megy most se - meghal!

MONTAGUE

Mondd, ki kavarta föl e régi harcot?
Öcsém, te itt voltál a kezdeténél?

BENVOLIO

Ellenfeled cselédjei s tiéid,
Mikor kiléptem, már egymásra mentek.
Én hát közéjük álltam: erre jött
A vad Tybalt, kezében puszta karddal,
Szitkot lehelt fülembe, vívni hívott,
Vagdalta kardjával a levegőt,
Mely csak fütyült reá, sértetlenül.
Aztán döfödjük egymást és püföljük,
Sokan kifutnak, minden penge serceg,
Míg végre jön és szétválaszt a Herceg.

MONTAGUE-NÉ

Hol Romeo? - mondd, nem láttad te még ma?
Jó, hogy nem volt e csúf csetepatéba.

BENVOLIO

Egy órával korábban, hogy a szent nap
Keletnek aranyablakán kikukkant,
Bolyongni űzött nyugtalan kedélyem,
A szikamor-liget körül, amely
Nyugat felől övedzi városunkat,
Láttam fiad, ő már korán elindult.
Hozzá siettem, ám hogy észrevett,
A fák alá lopódzott hirtelen.
Én - mert tudom magamról, hogy az érzés
Mélyebb, mikor egész magunk vagyunk -
Érzésemet követtem és nem őt,
S kerültem őt, ki engem elkerült.

MONTAGUE

Hajnal felé már látták gyakran erre,
Locsolta a friss harmatot könnyével,
Felhőt dagasztott sóhaj-fellegekkel.
De amikor a mindent-kedvelő nap
Távol-Keleten, Aurora[1] ágyán
Széthúzza a borongó kárpitot,
Szalad a fény elől borús fiam,
Bezárja a szobája ablakát,
Kicsukja onnan a napot, verőfényt
És mesterséges éjszakát csinál:
Bús gondja egyre nő, akár az éjjel,
Ha jó tanács nem űzi végre széjjel.

BENVOLIO

És nem tudod, bátyám, mi az oka?

MONTAGUE

Ha sejteném! De erről nem beszél.

BENVOLIO

Mért nem fogod hát vallatóra egyszer?

MONTAGUE

Faggattam én is, sok barátja is:
De csak a szíve a tanácsadója.
És erre hallgat - nem tudom, miként -,
Elfordul ő a fürkész, vizsga szemtől,
Akár a bimbó, mit rág csúnya féreg
S nem tárja ki a szirmait a légnek,
És nem ajánlja szép arcát a napnak.
Mihelyt tudjuk, miért hullt e bú rája,
Megleljük azt is, hogy mi a kúrája.

BENVOLIO

Nézd, erre jő: siessetek tovább.
Törik-szakad, én meglelem okát.

MONTAGUE

Ha gyónna néked - bár lehetne hinnem -,
De boldog volnék. Asszonyom, jer innen.

Montague és Montague-né el. Romeo jön

BENVOLIO

Öcsém, jó reggelt!

ROMEO

Ily ifjú a nap?

BENVOLIO

Most múlt kilenc.

ROMEO

Időnk a bú alatt
Hosszúra nyúlik. Az apám szaladt el?

BENVOLIO

Az. - Mért hosszú a napja Romeónak?

ROMEO

Mert nincsen, ami megkurtítsa, testvér.

BENVOLIO

Szeretsz valakit?

ROMEO

Vége!

BENVOLIO

Nem szeretsz hát?

ROMEO

Az nem szeret, akit én szeretek.

BENVOLIO

Jaj, a Szerelem szemre oly szelíd,
S goromba zsarnok, hogyha közelít.

ROMEO

Jaj, ő magának mindig elegendő,
Szem nélkül is lát, bár szemén a kendő! -
Mondd, hol eszünk? Ó, jaj. - Mi volt a patvar?
Ne is beszélj, mindent hallottam itt.
Sok-sok gyűlölség s tenger szerelem: -
Veszett szerelem! Szerelmes gyűlölség!
Ó, valami, mi semmiből fogant!
Ó, súlyos könnyűség, komoly üresség,
Gyönyörű alakok torz zűrzavarja!
Ólompehely, hidegtűz, éberálom,
Beteg egészség, minden, ami nem!
Így szeretek én, s ezt nem szeretem.
Nem is nevetsz?

BENVOLIO

Inkább sírok, barátom.

ROMEO

Min sírsz, te jó szív?

BENVOLIO

Jó szíved baján.

ROMEO

Aki szeret, mind ily bolond, na lám.
A mellemet a bánat súlya nyomta,
Te tőlem elvetted, de erre nyomba
Több lett enyém: szóval mivel szerettél,
Nőtt bánatom s új béklyóba verettél.
Szeretni: sóhaj füstje, kósza gőz,
Majd szikratűz a szembe, hogyha győz,
S ha fáj, könnyekből egy nagy óceán.
Mi más szeretni? Higgadt, tiszta téboly -
Édes vigaszság, epe, ami szétfoly. -
Áldjon az ég.

BENVOLIO

Várj! Én megyek veled.
Megbántsz nagyon, ha meg nem engeded.

ROMEO

Csitt, elvesztettem önmagam, ne szóljál.
Romeo nincs itt: máshol valahol jár.

BENVOLIO

Mondd meg nekem, komolyan, kit szeretsz?

ROMEO

Hát nyögjek is, beszéljek is?

BENVOLIO

Ne nyögj,
Csak mondd meg komolyan.

ROMEO

Végrendelkezni kell szegény betegnek -
Beszélni kell annak, akit temetnek?
Hát komolyan, én egy - nőt szeretek.

BENVOLIO

Egy nőt? Hisz ezt sejtettem én előbb is.

ROMEO

Micsoda ész vagy. S a hegyébe: szép.

BENVOLIO

Így célt el nem hibáznék semmiképp.

ROMEO

De elhibáznád: mert neki hiába
Cupido[2] nyila, szűz, akár Diána.[3]
A tisztesség a vértje, és ha víjja,
Rajt széttör a szerelem csitri íja.
Szerelmes csók kis ostromát kacagja,
Szemek tüzét, s nem nyitja ki ölét
A szent nőt is megszédítő arany.
Szépsége gazdag - árva diadal -
Mert hogyha hal, szépsége véle hal.

BENVOLIO

Megesküdött, hogy szűz marad, azér?

ROMEO

Igen kucorgó, így tehát pazér.
A szépség, mit koplaltat a szigor,
Sok szép reményt, utódot eltipor.
Szép és nagyon jó, állja a delejt,
Ő égbe jut s engem pokolba ejt.
Szeretni nem akar e szűzi lélek
S az esküje halálom: holtan élek.

BENVOLIO

Akkor felejts el emlékezni rá.

ROMEO

De hogy felejtsek emlékezni, kérlek?

BENVOLIO

Úgy, hogy tekints a többi nő felé,
Hisz annyi szép van még.

ROMEO

De akkor én
Még szebbnek érzem őt, tökéletesbnek.
Fekete álca hölgyek homlokán
Arról beszél, milyen fehérek ők.
Ki megvakul, az nem feledheti
Szemevilága régi, drága kincsét.
Egy nőt mutass, kinél nincs szebb a földön,
S arcáról én azt olvasom ki majd,
Hogy nála is különb, százszorta szebb.
Eh, nem tanítsz feledni engemet.

BENVOLIO

De megtanítlak majd, nem engedek.

Elmennek

Jegyzetek

[1] Aurora - a római mitológiában a hajnal istennője.

[2] Cupido - a szerelem istene; más néven Ámor.

[3] Diána - a Hold és a vadászat szűz istennője.

[4] Vénusz (Venus) - a szerelem istennője.

[5] Egy koldusleányért - utalás a Cophetua király és a koldusleány című népszerű régi balladára.

[6] Vesta - a családi élet, a házi tűzhely istennője. Papnői a Vesta-szüzek.

[7] Jupiter - az istenek atyja, a római mitológia főistene.

[8] Benedicite! - Légy üdvöz! (latin)

[9] Passado! Punto reverso! Hai! - vívási műszavak. Passado v. passata - lépés előre v. oldalt vívás közben; punto reverso - visszakezes vágás; hai - találat ( olaszul: megkaptad).

[10] Petrarca, Francesco (1304-1374) - olasz humanista költő; Laurához írt szerelmes verseket. Dido - karthágói királynő; Aeneas iránti tragikus szerelmét Vergilius énekelte meg. Cleopatra - egyiptomi királynő, Antonius szerelmese; Heléna - Menealosz spártai király felesége; elrablása miatt tört ki a trójai háború. Hero - Aphrodité istennő papnője, akit Leander szeretett és érette a tengerbe veszett. Pyramus és Thisbe történetét Ovidius és Chauser dolgozta fel, Shakespeare parodizálta a Szentivánéji álom-ban.

[11] Bon jour - Jó napot (francia).

[12] Alla stoccata - vívási műszó: kardra v. elő a tőrrel.

[13] Phoebus - Apolló napisten másik neve. Phaëthon - a napisten fia, aki illetéktelenül hajtotta a Nap szekerét, és a lovak elragadták.

[14] Baziliszk(usz) - mesebeli szörnyeteg; pillantása öl.

[15] Fortuna - a szerencse istennője.

[16] Fárosz - világítótorony

[17] ... ellened tört? - az ezután következő sor Kosztolányi fordításából kimaradt. Az eredeti szövegben: Forgive me, cousin! Ah! dear Juliet. (= Bocsáss meg, rokon! drága Júlia!)