TÓTH GÁBOR ÁKOS

Édesvízi mediterrán

A hazatérés

Budapest, 2015

© Tóth Gábor Ákos, 2012

© XXI. Század Kiadó, 2012

Szerkesztette Libor Anita

Bármilyen egyezés valóságos személyekkel
kizárólag a véletlen műve.

Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5373-71-8

Első fejezet

Kitártam a teraszajtót, és megcsapott a hajnal párás hűvössége. A napsugarak még csak valahol a fák törzsénél jártak, rácsszerű árnyékot vetve a terrakottaszínű járólapokra, az ösztövér, porló felületű, fehérre mázolt asztalkára és a napszítta nádfonatú karosszékre – no és persze az én álmosan hunyorgó szememre. Gyorsan vissza is fordultam, hogy a parányi konyha jótékony félhomályában folytassam az ébredési folyamatot. Az este folyamán elfogyasztott vörösbor sivatagi szárazság érzetét keltette bennem – valószínűleg a mennyiséggel lehetett a probléma (noha nyilván csak a ma reggeli, kínzó szomjúságot szerettem volna előre elhárítani).

De hát nem csoda, hogy nekibúsultam – vagy ahogy errefelé mondják, borba fojtottam a bánatom –, hiszen az elkövetkező napok nem túl sok jóval kecsegtettek. Már ezerszer megbántam, hogy belevágtam ebbe az eszement vállalkozásba, hiányzott az otthonom, idegesített, hogy folyamatosan azon aggódom, mit barmolnak el az alkalmazottaim a cégnél, és igen, még Françoise folyamatos perlekedése is hiányzott, egyéb, jóval kevésbé barátságtalan kellékeiről nem is beszélve.

Kiütöttem a zaccot a szemetesbe, és belekezdtem egy narancslé-kávé típusú reggeli szertartásba, amit egyébként általában Françoise szokott celebrálni torontói házunk konyhaszentélyében, majd körbevizslattam a frigóban valami másnaposság elleni „szenteltvíz” után.

Örömmel konstatáltam, hogy minden nyomorúság ellenére azért a Gondviselés velem van, mégpedig egy fél üveg törkölypálinka formájában. A grappához hasonlatos, ám annál karcosabb és némiképp férfiasabb itóka rövid balatoni tartózkodásom óta a szívembe lopta magát, különösen az illatát kedveltem, illetve azokat az utóízeket, amiket az ember a nyelvgyök környékén elhelyezkedő „zamattrezorokban” tud elraktározni. Ha nagy néha Françoise-zal elmentünk vacsorázni valamelyik belvárosi trattoriába, rendszerint grappával zártuk a lakomát – megjegyzem, csak sátoros ünnepek alkalmával engedtünk meg magunknak efféle dorbézolást.

Most azonban a konyha aprócska ablakán kitekintve arra lettem figyelmes, hogy a napok óta visszajáró seregélycsapat újfent viharfelhőként közeledik a kert sarkában terpeszkedő fügefa irányába. Nem tudom, mi ütött belém, de hirtelenjében becsaptam a hűtő ajtaját, felkaptam egy konyharuhát, majd feltéptem a hátsó kijárat kopottas ajtaját, és mint valami alsógatyás indián varázsló, hangos „Hess, hess, hess…” rikoltozások közepette kirontottam a kertbe.

A lábfejemet csapkodó harmatos fű döbbentett rá, hogy ehhez a megnyilatkozáshoz talán még túl korán van. A környező házakban azonban még semmi mozgolódás nem volt észlelhető – miként a fügefa lombkoronájában sem: azok a szárnyas hiénák a legnagyobb nyugalommal lakmároztak a még éretlen gyümölcsből. Lopva körbepillantottam, hogy vajon volt-e szemtanúja a jelenetnek, de csak azok a kutyák vonítottak, amelyek a piac közelében lévő telkek kerítése mellett járőröztek – az árusok nyilván már elkezdtek kipakolni a furgonjaikból.

Azzal az elhatározással fordultam vissza, hogy mihamarabb kidolgozok egy eljárást a seregélyek távoltartására – noha erre a ház tulajdonosa nyilván nem hatalmazott fel, otthon, Kanadában pedig egyenesen börtönbe küldtek volna az állatvédők.

Egy csésze kávéval és egy kupica törköllyel felfegyverkezve kiültem a teraszra, hogy élvezzem a helyi mókusok reggeli légtornász-bemutatóját. Szegények elég csenevész kis figurák voltak, azokhoz a példányokhoz képest meg különösen, amelyek nálunk, Toronto elővárosaiban randalíroznak. De hát ugyanez a helyzet egyéb dolgok tekintetében is – itt, Balatonszépén, számomra olyannak tűnnek a szűk, kőkerítések között kanyargó utcácskák, akár az erdei ösvények otthon. Komolyan mondom, a kocsibeállóm szélesebb némelyiknél. Lényegében persze egész Európa ilyen, egymás hegyén-hátán, összezsúfolódva élnek az emberek, nem csoda, ha a történelem folyamán állandóan háborúskodni kényszerültek.

Itt azonban csönd és béke honolt, egészen addig, míg fel nem tűntek a kerítés előtt vezető bicikliúton az első elvetemült hajnali túrázók – rendszerint németek vagy hollandok –, és miközben üvöltve kitárgyalták, merre pedálozzanak tovább, leplezetlenül azt kukkolták, hogy mivel múlatom az időt ilyen hajnali órán. Barátságosan meglengettem feléjük a pálinkáspoharat, mintegy üzenve, hogy lélekben velük vagyok, de most már lehet továbbhaladni, elvégre nem egy skanzenben vagyunk, ahol az életvitelemet lehet természetes körülmények között megszemlélni. Fura egy szerzet ez az egy hét szabadsága alatt úgymond aktívan pihenő turista – képesek este tízkor éppúgy tekerni, mint a rekkenő déli hőségben, legyen az illető nyolc- vagy éppen nyolcvanéves, nem számít, ha egyszer ez áll az edzéstervben. Ezek itten, miközben barátságosan visszavigyorognak rám, már elég lestrapáltnak tűnnek, hogy feltételezzem róluk, még sötétben indultak, nem sokkal azután, amikor más tisztességes nyaralók lepihennek egy átmulatott éjszaka után. Nem tehetek róla, sosem kedveltem az életük örömtelibb részét is megvalósítandó feladatként kezelő embereket – nyilván azért, mert akad ilyenből jó néhány a környezetemben.

A jótékony napsugarak eközben egyre feljebb kúsztak, lassan már bearanyozták a gránátalmabokrok tetejét is, érezhetően emelkedett a hőmérséklet, fokozatosan száműzve a tó feletti párát is. Engedélyeztem magamnak még egy törkölyt, visszatelepedtem „megfigyelőállásomba”, és megpróbáltam számba venni az elvégzendő feladatokat. Lényegében idáig jutok minden reggel, amióta megérkeztem ide, a teendők ugyanis olyan nyomasztó súllyal telepednek rám, hogy szinte megbénítanak a cselekvésben. Ha kilenc hónappal ezelőtt azt mondja nekem valaki Torontóban, hogy egy isten háta mögötti helyen azzal töltöm majd a nyaramat, hogy egy buggyant öregasszony után leselkedem, csak mert egy vadidegen engem nevezett meg az örökösének a végrendeletében, hát esküszöm, körberöhögöm az illetőt. De tényleg, vajon miféle gonosz játékot űz velem a sors? Velem, aki mindig arról voltam híres, hogy keményen kézben tartom az eseményeket. Nálam céltudatosabb kölyök nem született még Ontario tartományban, a tanárok alig győzték lehűteni mérhetetlen tudásvágyamat. Nos, nyilvánvaló, hogy minden sikerszériának vége szakad egyszer, na de feltétlenül muszáj ennek kudarcok hosszú sorába átfordulnia? Az ügyvéd, akivel kényszerűségből kapcsolatban állok, mindezt azzal magyarázza, hogy a felmenőim ebből az országból vándoroltak ki a tengerentúli újhazába.

– Minket folyamatosan ver az Isten – szokta mondogatni, amit azért kétlek, legalábbis az ő esetében, mert pofátlanul nagy összegeket szokott írni azokra a számlákra, amiket a titkárnője küldözget nekem.

A napfényben fürdő, pompás vörös csipkékben virágzó gránátalmabokrokon túl kezdett megpezsdülni az élet. Az aprócska piacon megjelentek az első kuncsaftok: csoszogó léptű, álmatlanságban szenvedő, kerekes bevásárlótáskát vonszoló idősek, a strand két konkurens büfése, a reggeli nyugalmuk érdekében bevásárlásra is hajlandó helybéli férfiemberek, végül pedig a virágpalántázásra, utcatakarításra kötelezett közmunkások, akik jobbára csak elszívnak egy cigarettát, miközben beszélgetés címén feltartják az eladókat. Az egyik fiatalasszony széles karimájú nagy szalmakalapjában hajladozott a gyümölcsös- és zöldségesrekeszek fölött, teljesen valószerűtlen jelenség, mintha egy kosztümös angol vagy francia filmből csöppent volna ide – valamelyik reggel nem bírta tovább, és megkérdezte, hogy én vagyok-e az a kanadai fickó, aki megörökölte az Öreghegyen azt a birtokot, és amikor azt válaszoltam, hogy bizony én, finoman elmosolyodott, ábrándos tekintetét a tó felé fordította, s csak annyit jegyzett meg halkan, hogy az a ház olyan, mintha elvarázsolták volna. Mire mondtam, hogy egyelőre csak fényképen láttam, de tényleg úgy néz ki, mintha valami fertőző betegséggel átkozták volna meg.

Az emlékezés annyira felzaklatott, hogy kénytelen voltam hátramenni a konyhába egy újabb adag törkölyért. A konyhaszekrény ajtajára ragasztott emlékeztető azonban elterelte a figyelmemet: a ház bérbeadója ugyanis a lelkemre kötötte, hogy kétnaponta locsoljam meg a terasz szélén sorakozó cseréptálakba száműzött árvácskákat. Így hát előrevettem a sorban a szerencsétleneket, kötelességtudóan elmasíroztam a kerti csapig, színültig töltöttem vízzel a műanyag locsolókannát, és már indultam volna a mentőakciót végrehajtani, amikor a kertkapu előtt lefékezett egy zöld színű furgon, miközben a tetejére szerelt hangszóróból tirádával hívta fel a figyelmemet, hogy postám érkezett. Amin azért meglehetősen csodálkoztam, hiszen mindössze néhány napja bérelte ki számomra ezt a házat az ügyeimet intéző veszprémi ügyvéd, magyarán nem sokan tudhattak arról, hogy itt vagyok megtalálható. De miként a piaci kalapos hölgy jól értesültsége, ez a mostani eset sem hagyott kétséget afelől, hogy a helyiek árgus szemekkel figyelik életem minden mozzanatát.

A levél egy fizetési meghagyás volt Balatonszépe polgármesteri hivatalától. A kézbesítés kissé nehézkesen ment, mert mint kiderült, a mobilpostásnak állítólag rossz emlékei voltak a ház tulajdonosáról, aki egyszer egy hasonló fizetési felszólítás hatására megpróbálta fejjel lefelé belegyömöszölni a kukába. Mindenesetre arra kért, hogy a levelet csak akkor bontsam fel, amikor ő már továbbgurult spenótszínű járgányával és a Balkán hangzásvilágát idéző kürtjeleivel. Nem mondom, némiképp elgondolkodtatott ez az óhaj, mint ahogyan az is, hogy találkozásunkat a piaci közönség teljes és néma odaadással figyelte. Mondhatni percekig megszűnt mindenféle adásvételi tevékenység, mintha titkon mindenki egy újabb kukás jelenetet várt volna.

A megkülönböztetett eljárás oka, hogy ebben az elég sok rendetlenségtől hemzsegő országban, amelyet a legkevésbé sem szerettem volna a családom múltjával összekapcsolni, Balatonszépe önkormányzati testülete volt talán az egyetlen, amelyik szó szerint vette az úgynevezett kényszerkaszálási rendeletet – ha valaki a portáján nem irtja ki az allergiát okozó parlagfüvet, akkor a hatóságnak jogában áll ezt a munkát külső vállalkozóval elvégeztetni és a felmerülő költségeket a telektulajdonosnak kiszámlázni.

Márpedig én az elvarázsolt örökségem után pontosan egy ilyen fizetési meghagyást kaptam. Még nem is láttam a maga szörnyűséges valóságában ezt az ingatlant, még a birtoklását illetően is egy csomó akadályba ütköztem, de máris megbüntettek mint potenciális tulajdonost. A felismerés, amely szerint az egész falu az én ügyemmel és ezen keresztül az én személyemmel foglalkozik, némiképp kétségbe ejtett. Mit vétettem én a sorsnak, hogy egyéb bajaim mellett még az utált földbirtokos szerepével is szembe kell néznem?

A fizetési felszólításban szereplő összeg közel egyhavi kanadai bevételemet jelentette, amitől érthetően megrendültem. Miközben a piaci alapzsongás újraindult, a tisztánlátás és a higgadt döntés meghozatala érdekében hátrasasszéztam a konyhába az előbb megakasztott törkölycsapolás véghezvitelére. Nem titkolom, közben egyre azon járt az agyam, hogy kész, itt a vége, feladom. Valami végzetes gonosz erőt éreztem közeledni, amely magába szippant és felemészt, a végén pedig kiköpi szánalmas maradványaimat Françoise küszöbére, hogy illően eltemethessen, azt vésetve a síromra: Életét és vérét áldozta a hazájáért. Idősebb éveiben majd eljár a koszorúzásokra, ahol a kanadai magyarok saját halottuknak tekintenek, és a hivatalos procedúra után rám isznak az óhazából becsempészett zugpálinkákkal.

Nem igazán volt kedvemre való ez a jövőkép, úgyhogy eldöntöttem: itt a cselekvés ideje. Nagy lendülettel kitártam a frigó ajtaját, és benyúltam az üvegért. A konyhaablak sarkában egy pókhálóba gabalyodott légyre lettem figyelmes – mielőtt belegondolhattam volna bármilyen párhuzamba, leküldtem az italt. Egyszeriben feltolult bennem annak a napnak az emléke, amikor kézhez kaptam az ügyvéd levelét arról a szerencsének nevezett sorscsapásról, hogy egy szőlőbirtokot örököltem Balatonszépén…

Második fejezet

Emlékszem, aznap néhány ügyfelet kellett végigjárnom – az őszi–téli munkálatok megkezdése előtt ajánlatos volt a szerződéseket megújítani, a lejárt tartozásokat behajtani, a kuncsaftok nyavalygásait végighallgatni. Tudtam előre, estére görcsbe áll majd az arcom, annyit kell vigyorogni, hogy ne pártoljanak el tőlünk. A kesztyűtartóban Françoise egyenszendvicse és egy üveg ásványvíz várta az ebédidőt, amit egyre csak halogattam, annyira szerettem volna túl lenni ezeken a kellemetlen találkozókon. Noha a többségükben idős megrendelőkkel előre egyeztettem telefonon, természetesen jó páran nem voltak otthon – nyilván a túlélő élelmiszerkészletük feltöltését intézték valamely közeli hipermarketben. Egy ideig azért mindenhol nyomtam a csengőt, megpróbálván versenyezni a bömbölő tévékészülékekkel, aztán vártam még egy kicsit, és ha nem jelentkezett senki, bedobtam a levélládába egy névjegyet. Némely esetben akár be is juthattam volna, hiszen ott lapult a kertkapuhoz való kulcs a táskámban – ezek az ügyfelek többnyire kerekes székbe kényszerült matuzsálemek voltak, akik ha náluk dolgoztunk, a verandaablakból rikoltozták az emlékezet feneketlen bugyrából előkotort jó tanácsaikat –, de az általam megszabott protokoll azt kívánta, hogy elsődlegesen a kaputelefont használjam.

Azért ha mindenhová nem is jutottam be, kívülről mindenhol végigvizslattam a kert állapotát, helyenként felfedezve a tavasszal elvégzett munkálatok hiányosságait. Ezeket feljegyeztem egy noteszbe, otthon majd előkeresem, hogy kik dolgoztak ezeken a címeken, és ha szükségesnek tartom, kiosztok egy-két figyelmeztetést is. Nem engedhetem meg ugyanis, hogy elveszítsünk akár csak egyetlen megrendelőt is az évek hosszú sorának kitartó munkájával megszerzett ügyfélkörből – tucatnyi hasonlóan kis cég lesi árgus szemmel, hogy hol hibázunk, s egy pillanat alatt benyomul a helyünkre.

Más volt a helyzet, amikor évekkel ezelőtt úgy döntöttem, hogy kertgondozásból fogunk megélni, ezt a munkát akkoriban kezdték a kanadaiak elhanyagolni – nyilván, mert nem hitték már el az orvosuknak, hogy a szabad levegő jót tesz az egészségüknek. Ehelyett bugyuta tévésorozatokkal és különféle magas alkoholtartalmú párlatokkal kezelték magukat, ennek következtében előbb-utóbb nálunk kötöttek ki. A metszést, permetezést még apámtól tanultam, füvet nyírni, télen havat lapátolni meg mindenki tud. Később az alkalmazottaim mellett rájöttem, hogy ez sincs mindig így, de azért egy ideig egész jól elvoltunk. A kuncsaftokat éves átalánydíjas szerződésekkel kötöttem magunkhoz, és bizony nem szégyelltem én is megfogni a munka végét, ha olykor összetorlódtak a tennivalók. Igyekeztem mindenkivel jóban lenni, elvégre gyerekkorom óta ismertek, nem nagyon hozhattam szégyent a családunkra – már ami megmaradt belőle. Amióta az eszemet tudom, ezen a környéken tömegével laktak magyarok, s bár többnyire angolul érintkeztünk, a lényegi dolgokat – ezen a pénzügyeket kell érteni – mindig magyarul beszéltük meg.

Ami azt jelentette, hogy pofátlanul alkudtak.

Az egyik legpofátlanabb Jóskám volt, akit aznap utoljára hagytam, mert tudtam, hogy vele hosszú menet lesz. Kicsit odébb parkoltam le a kocsit, ne lássa, hogy új, előhalásztam Françoise tojásos-snidlinges szendvicsét, és igyekeztem nyugalmat erőltetni magamra. Ebben az evésnek nagy szerepe van, de sajnos épp ezen szoktunk spórolni. Elhatároztam, hogy ezúttal másként lesz. Hátradőltem, bekapcsoltam a rádiót, és ráérősen majszolgattam. Végül is – eltekintve a cégvezetés ügyes-bajos dolgaitól – kedveltem ezt a munkát. Legjobban azt szerettem persze, ha hagytak önállóan dolgozni. Ha nem okoskodtak, ha elhitték, hogy a lehető legjobbat fogom kihozni a tarackos parlagjukból, és ha elhitték azt is, hogy a cserjékből és dísztujákból megálmodott Disney-világukat nem próbálom holmi minimalista kavicsbányává átalakítani. No persze a legtöbbjük megragadt az alapszolgáltatásoknál, de higgyék el, mogyoróbokrot metszeni vagy avart gereblyézni sem alantasabb dolog, mint például sziklakertet tervezni vagy öntözőrendszert kiépíteni. Az ember egy idő után annyira felveszi a természet ritmusát, annyira a részévé válik a közvetlen környezetén túlmutató folyamatnak, hogy a szigorú időbeosztás és a megtervezett mindennapok óhatatlanul felértékelődnek az életében. Amit korábban nyűgnek, rabigának fogtam fel, érdekes módon bensővé és szerethetővé vált.

A világ egyik legnagyobb álomgyárának futószalagja mellett könnyen álmodozhat erről az ember. Ebben a világban a forgatókönyvíró ugyanis nem több, mint egy intelligens szövegszerkesztő program, amelyből előzetesen töröltek minden egyéni ambíciót. Az önkiherélés magasiskolája ez, ahol a kezdők még elhiszik magukról, hogy lehet belőlük valaki, de az én korosztályom már csak a csekkre írt összeget figyeli. Meghasonlásom akkor rémisztett meg leginkább, amikor Françoise azzal vádolt meg, hogy másképp kezdtem csókolózni, miután filmes lettem. Olyan kamasz fiús bizonytalansággal, magyarázta, mígnem aztán megtalálta a pontos kifejezést: puhácska nyálasan.

Puhácska nyálasan????

Nem kellene tinédzserlányokról álmodoznom, tette hozzá a maga negyvenéves felsőbbrendűségével. (Megtehette: a negyedik ikszen túl is vonzó és fiatalos volt, még a korai ősz hajszálai is szeretni valók voltak, és nem lehetett betelni bazsalikomillatú, csodás hajlataival sem.) És akkor leesett a tantusz! Ez a montreali megastúdió akkoriban jobbára bérmunkákból élt, és a bérmunkák zöme mögött természetesen Shrek-szerű hollywoodi producerek álltak. Mézmázas szörnyetegek, akik valamilyen módon mindig elérték, hogy a kilencvenhatodik verzió után megírjunk nekik egy kilencvenkilencediket is. S elborzadva kellett szembesülnöm azzal a ténnyel, hogy miközben kilószámra gyártom a tinifilmek szerelmi jeleneteit – természetesen szem előtt tartva az Amerikai Fiatalok Katolikus Védegyletének és még tucatnyi érdekvédelmi szervezetnek a szempontjait –, lassan idomulni kezdek jól nevelt főhőseimhez, és igen, úgy csókolok, ahogyan ők, jól fésült érzelmekkel, agressziótól és hímsovinizmustól, mi több, fülledt erotikától mentesen, egyszóval: puhácska nyálasan. Nem úgy, mint egy igazi férfi, hanem…