RAKOVSZKY ZSUZSA

Fortepan

versek

MAGVETŐ

BUDAPEST

© Rakovszky Zsuzsa, 2015

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Szegő János

A borítót Pintér József tervezte a Fortepan online fotóarchívumában található képek felhasználásával

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-2910-7

TARTALOM

NAPÉJEGYENLŐSÉG

Napéjegyenlőség

A pszichológusnál

A föld alatt

Az elrabolt lány

Alfa-állapotban

Egy esküvő

Az isten érkezése

Dal

Otthon

Csillag

Rács

Parázs

Ősz

Két történet

Novella

Ballada

FORTEPAN

Fortepan

Erdő

Víz

Cirkusz, éjszaka

Falu

Tárgyak

„Boldog békeidők”

Sakkozó katonák

Csak egy személy

Négy évtized

címkék: bombatölcsér, gyerekkocsi, felvonulás

címkék: vitrin, meggybefőtt, korszakhatár

címkék: gyerekkor, fagylaltos, mozi, múlt

címkék: rádió, történelem, teherautó

címkék: reménytelenség, krémes, vénasszonyok nyara

címkék: orkánkabát, hazugság, műkorcsolya

címkék: nyár, Balaton, felejtés, olasz filmek

címkék: lakótelep, filmklub, reménytelenség

címkék: szitakötő, istenek, remény

NAPÉJEGYENLŐSÉG

NAPÉJEGYENLŐSÉG

A pszichológusnál

„Ilyet nem tesz többé! Ígérje meg!”

Gangra néző szoba. Az ablakon ha

kinéz, látja: most kezd új életet

betonrésben tengő fák satnya lombja.

Tetők fölött a nap sápadt korongja

üveggyapot és szösz közé esett

kontaktlencse. Egy kéz most félrevonja

a felhő-gézt. Futólag élesebb

fény tűz a szakfolyóirat-halomra.

A tudat jégkérge alá rekedt

sok kóbor árny most mind a fény felé tör.

Roncsok, az elsüllyedt emlékezet

diribdarabja negyvenévnyi mélyből.

Anyád mint vámpírdenevér lebeg

elő egy álom pókhálós ködéből.

Apád (főkönyvelő) itt Rübezahl, a

vad óriás. Lobog füstköd szakálla.

„…Mintha nem is lennék. Ez itt? Sötét

pille pókhálóban. Hosszú menetben

fekete árnyak. Szürcsölik a vért.

Talán meghaltam és észre se vettem.

Vagy még élve tévedtem ide, és

nem találok haza. Most kinevet, nem?

(Fintor, bocsánatkérő nevetés.)

Mélyút egy fekete nyárfaligetben.”

„Mintha csúszdán csúsznék. Ahogy öregszem,

Mindig gyorsabban futnak a napok:

Az élet ennyi volt csak? Lehetetlen:

Fekszem, kelek, főzök, rendet rakok.

A dolgok megtevődnek általam.

De én hol vagyok ebben az egészben?

Akár egy kulcsot: elhagytam magam.

Csak észlelem, hogy vagyok, de nem érzem!”

(Az órából öt perc még hátra van.)

„És most azért jött el hozzám, hogy megkeressem?”

„Talán… Minden olyan bizonytalan…”

„Négy óra van. Viszontlátásra kedden!”

Kilép a házból: kedvetlen tavasz

jár-kel beton- és füstköd-börtönében.

Pernyét kéményhuzatban: varjakat

lát lengeni pléhlábas-szürke égen.

Láz hajtja tollas orsó-testüket,

magát másolni serkentik a gének.

Csalán és tyúkhúr zöldell, friss rügyek,

áldozik minden a zöld istenének.

Hol kutyapiszkos föld ritkás füvet

növeszt, s a fák leprafoltos-fehéren

kísértenek: kihízták kérgüket,

átvág a por- és napfény lepte téren.

Mikor a mennydörgő zebrán kel át,

a túlsó járdapart felé haladva,

anyját látja – riadt szem, kiskabát –

a túlvilág üvegsíkjába fagyva.

Lép tétován, s testén áttetszik a

baljós szó: „árnyékolástechnika”.