PHILIP SINGTON

AZ EINSTEIN LÁNY

A mű eredeti címe:

The Einstein Girl

Copyright © Philip Sington

© Rogers, Coleridge & White Ltd.

Hungarian translation © Komáromy Rudolf

Fordította: Komáromy Rudolf

A Homérosz-idézet Devecseri Gábor fordítása

Magyar kiadás © 2013 Kulinária Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Horváth Ágnes

Műszaki szerkesztő: Kiss Zsuzsa

Korrektor: Lovass Gyöngyvér

Borítókoncepció: Bohus Csaba

Borítóterv: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-9905-38-2 (epub)

ISBN 978-963-9905-39-9 (mobi)

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani Barbara Wolffnak, a jeruzsálemi Zsidó Nemzeti és Egyetemi Könyvtárban működő Albert Einstein-archívum munkatársának, valamint Osik Mosesnek, a pasadenai Kaliforniai Műszaki Egyetem Einstein-iratanyagot kezelő programja vezetőjének a könyvhöz szükséges anyaggyűjtésben nyújtott segítségükért.

„Aki képtelen társadalomban élni, vagy saját önállósága miatt nincs rá szüksége, az bizonyára vagy állat, vagy isten.”

ARISZTOTELÉSZ: Politika

„Mindannyian egyetértünk abban, hogy az elmélete őrültség. Abban tér el a véleményünk, hogy vajon eléggé őrültség-e ahhoz, hogy esetleg helytálló lehessen.”

NIELS BOHR: Kommentár egy Wolfgang Pauli-előadáshoz

Zürich, október 18.

Drága Elisabethem!

Ebben a csomagban találod könyvem kéziratát, amelyet végül az azt követő napon fejeztem be, hogy elbúcsúzni jöttél.

Könyvnek nevezem, bár egyelőre csak szándékom szerint az, nem egyéb egy halom papírnál, se kinyomtatva, se bekötve nincs, sőt még a címe is hiányzik. Arra sem számítok, hogy ez a helyzet megváltozik, amíg élek. Nem merek kiadót keresni, és mielőtt a végére érsz, magad is megérted, miért nem.

Mégis arra kérlek, vidd magaddal, amikor távozol. Tapasztalatból tudom, milyen hosszú utazás áll előtted, és remélem, a történet legalább átmenetileg segít elterelni a figyelmedet a kerekek zakatolásáról, az elhasznált levegőről és a hivatalosságok fárasztó tolakodásáról. Más szóval, reményeim szerint időt és távolságot egyaránt összezsugorít, így mindkét tekintetben közelebb maradunk egymáshoz.

Azt is remélem, hogy könyvem segít fölkészülnöd a küldetésre, amely Berlinben vár rád, azon a helyen, amelyre jómagam nem tudok balsejtelmek nélkül emlékezni. Történetem nagy részét talán személyesen kellett volna elmondanom neked, de együtt töltött időnk sosem volt elég hosszú ahhoz, hogy félelmek és figyelmeztetések felhőzhessék. Azonkívül rájöttem, hogy irodalmi szövegben szabadabban beszélhetünk az igazságról, már csak azért is, mert költött műben nem számítunk az igazságra, nem is igényeljük azt. Könnyedén álcázhatjuk, hogy csak akkor ismerjék föl, miután a történet és szereplői homályba vesztek.

További, még a többinél is önzőbb reményem, hogy mihelyt befejezed az olvasást, megosztod velem a címet illető véleményedet. Ha megoldatlanul hagyom a dolgot (miként mindmostanáig jobbnak láttam), akkor csak halálom után döntenek helyettem a címről. Azt pedig utálnám, még ha holtan nem vagyok is abban a helyzetben, hogy bármit utáljak.

De mindez utazásod végére vonatkozik. Pillanatnyilag maradjon ez a könyv névtelen, és talán rájössz, hogy e félelmes és viharos időkben így a legveszélytelenebb.

névtelen

1. fejezet

Berlin, 1933. május

Három nappal azután, hogy a végzetes lövés eldördült, Alma Siegel a nagyváros nyüzsgő központján át a keleti fertályba igyekezett, hogy megtekintse a névtelen halottak fényképeit. A fotók a rendőrkapitányság folyosóján álló vitrinekben sorakoztak, elkészítésük helyét és időpontját egy-egy papírszelet jelezte: a Danziger Straße melletti szemétlerakó, január 24.; az Anhalti pályaudvar mosdója, február 7.; a Landwehr-csatorna a Cottbusi híd magasságában, április 15. A folyosón nagy volt a forgalom. Különböző okokból jöttek emberek a rendőrkapitányságra: megjelentek az idegenrendészeti hivatalban, vízumért folyamodtak, elveszett tárgyak felől tudakozódtak vagy lopást jelentettek be. Ide-oda lökdösték Almát, ahogy céltudatosan elsiettek mellette, egy pillanatra sem álltak meg, hogy az üvegen át dermedten rájuk meredő arcok soraira nézzenek.

Régi barátja, Robert Eisner mindenáron el akarta kísérni. Eredetileg Robert mutatta be őt a vőlegényének. A két férfi együtt dolgozott a Charité Kórház pszichiátriai klinikáján, és Robert kétségkívül úgy érezte, kötelessége eljönni. Mindenesetre biztosította a lányt, hogy a rendőrkapitányságon tett látogatás merő formalitás. Bár Martin Kirsch már csaknem két hete eltűnt, valószínűtlen, hogy fölfedezik az arcképét az üvegtárlókban kiállítottak között. Azok kétkezi munkások, bevándorlók, illetve a nők esetében cselédek és „hivatásosok” portréi – az utóbbiak alatt a férfi minden bizonnyal prostituáltakat értett. Robert úgy vélte, Martin társadalmi állása, pszichiátriai doktori rangja nem fér össze össze az efféle társasággal. Igaza is lett. A tanult osztályok fehér gallérja ritkán fordult elő a névtelen halottak nyakán. Azok gallér nélküli, a szennyet jól elrejtő, sötét színű inget viseltek, és durvaságot, ápolatlanságot mutattak, amely nem csak ruházatuk állapotában nyilvánult meg.

Feltalálási helyükön, szükség szerint hanyatt fordítva fényképezték le őket, a magnéziumlámpa éles villanófényében falfehér bőrüket feneketlen sötét árnyék keretezte. Fektükben a nehézkedési erő hátrahúzta arcukat, hajukat, ez sokuknak olyan megjelenést kölcsönzött, mintha szélviharral állnának szemben, hunyorítottak, vagy félig lehunyták szemhéjukat, a szájuk nyitva, mintha utoljára még levegőért kapkodnának. Egész Berlinből több mint százukat gyűjtötték össze.

A közszemlére tétel kizárólag az azonosítást szolgálta. A papírszeletek nem tettek különbséget megoldatlan emberölés, öngyilkosság és a nélkülözés okozta elhalálozás között – bár olykor a különbség nagyon is nyilvánvaló volt: férfiarcon lecsorgó vérerecske, szorosan egy női nyakra csavart bőrszíj. A vízbe fúltak nyújtották a legcsúnyább látványt: rájuk száradt az iszap, testük fölfúvódott és kihasadozott, mintha szó szerint pukkadásig zabálták volna magukat. Alma megtudta, hogy a holttesteket néhány hétig tartják hullaházban, azután megsemmisítik. E névtelen halottak zöme fizikai értelemben már tulajdonképpen megszűnt létezni. Nem maradt belőlük más, nem tanúskodott valahai életükről egyéb bizonyíték, csak a folyosón föltűzött rendőrségi fotográfia. És még ez a szívesség is csak korlátozott időre szólt. Néhány hónap múltán a képeket leszedték, és a pincében archiválták, ahonnan soha többé nem kerültek szem elé.

Alma magával hozott egy fényképet: Martin rá egyébként nem jellemzően sikkes, mellényes öltönyben, a szokásosnál kissé hosszabb haja zabolátlanul a homlokába hullott, mosolyogva hunyorgott a fénybe. A rendőrök megszemlélték a képet, és kijelentették, hogy még sohasem látták ezt az embert.

– Szemüveget hord – mondta a lány. – Olvasáshoz.

De így is csak a fejüket rázták.

Néhány naponta visszatért, most már egyedül. A rendőrök megszokták a látványát, és rámosolyogtak, amikor belépett. Vörösesszőke fürtjeivel, bájosan fitos orrával, mérték után szabott kosztümkabátjaival és pöttyös sálaival elütött azoktól a nőktől, akikkel általában dolguk akadt. A pénzt sugározta mindene: a bőre, karcsú lába, törékeny bokája, egyenes tartása, cipősarkának harmonikus ütemű kopogása. Szorgosan kísérgették a vitrinekhez. Olykor még föl sem rakott képeket is megmutattak neki, amelyek egyelőre arra vártak, hogy annak rendje és módja szerinti jelzéssel lássák el őket. Sőt még olyan fotókat is láthatott, amelyeket általában nyilvánosságra hozatalra alkalmatlannak minősítettek: vasúti vágányon félbevágva heverő, lakóháztűzben szénné égett vagy sekély sírgödörben fekvő, oszlásnak indult lágyszöveteiken át vigyorgó holttesteket.

– No, ez nem lesz kellemes látvány – figyelmeztették, ahogy kinyitották a dossziékat.

Azután lesték a fiatal nőt, ahogy a sötét, egybeolvadt tömeg kibontakozott a szeme előtt, hús-vér testté vált, fokozatosan emberi alakot öltött. Bármennyire viszolygást színleltek is, Alma sejtette, hogy élvezettel tárják elé ezeket a borzalmakat, miként a csábítók gyönyörűséget lelnek az ártatlanság megrontásában. A cinkosság érzetével viselték el együtt a test pusztulásának szélsőséges példáit anélkül, hogy elfordultak volna.

Az egyik idősebb őrmester arcán fényes, sima felszínű forradás húzódott végig, és fél szemét sohasem nyitotta ki teljesen.

– Miből gondolja, hogy ez a maga Kirsch doktora meghalt? – kérdezte egyszer a lánytól.

Alma legutóbbi látogatása óta valamelyest átrendezték a képeket. Eltelt egy-két pillanat, mire kiismerte magát. Az egyik vízbe fúlt nő az alsó sorba vándorolt, mintha saját súlya húzta volna le, és a felső sorban most hézag támadt.

– Össze akartunk házasodni – válaszolta.

– Igen, kisasszony, de mondott magának valamit? Bármi olyasmit, ami riadalomra ad okot? Voltak például ellenségei?

A lány a fejét rázta. Voltak gondolatai, ösztönös megérzései ezzel kapcsolatban, de semmi olyasmi, amit meg tudott volna magyarázni. Ezek Martin egyik páciensével, egy fiatal, szláv nővel függtek össze. Az esetről hetekig cikkeztek az újságok, a nő kiléte vadabbnál vadabb találgatások tárgyává vált. Kirschről mint a nő kezelőorvosáról fotók, írások jelentek meg, és ez akkor Almának tetszett is. Ám azután Martin kezdett megváltozni. Az eset szinte kábítószerként hatott rá. Olyan volt, mintha elcsábították, megmérgezték volna. Robert panaszkodott rá, hogy magába zárkózik, titkolódzik. Rögeszmésségre célozgatott. Alma nem ilyennek ismerte Martint, és mások sem.

Az orvos fölöttesei vonakodtak tárgyalni a dologról. Nem tudták megmondani, van-e bármi köze Martin eltűnéséhez. Udvarias elutasítással kezelték a lányt, mintha valami szakmai takargatnivalójuk lett volna. Az aggodalom hiánya azonban arról a véleményükről árulkodott, hogy Martin önszántából tűnt el. Ha pedig bűncselekmény – elfajult utcai rablótámadás, emberrablás, gyilkosság – áldozatául esett, annak ügyében nem szándékoztak vizsgálódni.

Martin a kórháztól két kilométernyire, a Schönhauser Allee közelében vett ki bútorozott lakást. Alma nem sokszor járt arrafelé – magában a lakásban csak egyszer, akkor is rövid ideig –, de tudta, hogy nem jó hírű környék. Északon a pankow-i bérkaszárnyákkal volt szomszédos, délen a kétes hírű lokálokkal, amelyek kiütésként csoportosultak az Alexanderplatz körül. Az orvos elmagyarázta, hogy az a rész a munkába járás szempontjából kényelmes, és nem magasak a lakbérek. Miután azonban a lány megfelelőbb szállást talált neki jócskán nyugatra, Charlottenburgban, megmakacsolta magát.

– Hozzászoktam ehhez a régi helyhez. Különben is minek most a felhajtás, ha jövőre vidékre költözünk?

Alma a kényelmességnek és az agglegények külsőségekkel szembeni érzéketlenségének tudta be ezt a húzódozást – Martinnak nem kell más, csak hely a könyveinek és nyugalom a munkájához. A férfi eltűnését követő napokban azonban rákényszerült, hogy kétségbe vonja ezt a feltételezését. Föltette magának a kérdést, vajon nem igaz-e, amit beszélnek: hogy az a városrész olyan vonzerővel is bír, amelyre ő addig nem gondolt.

A szülei nem értették, minek járkál vissza a rendőrségre. Ők úgy vélték, minél előbb elfeledkezik Kirschről, annál jobb. Nyárra házat béreltek a Balti-tengernél, és egyre erősködtek, hogy ő is utazzon velük. Alma félállást vállalt mint ügyfélfogadó asszisztens, hogy ne nyaggassák már tovább.

Munka után az S-Bahnra szállt, amely a tetők magasában robogott az utcák fölött, majd benyomult az épületek közé, olyan szorosan a lakóházak mellett haladt el, hogy a lány látta az ablaktáblákon táncoló saját tükörképét. Megtette azokat az utakat, amelyeket korábban a vőlegénye, mert okvetlenül annak a szemével kívánta látni a várost. Az S-Bahnról olyasmit is észrevehetett az ember, amit az utcaszintről nem: udvaron virágzó, magányos cseresznyefát, bádogkádban mosakodó gyermekeket, bérház erkélyére türkizkék ruhát kiteregető, fiatal lányt. A magasvasút részben szike, részben filmkamera volt, fölmetszette a nagyvárost, és másodpercenként ötven képkockában tárta szem elé a benne zajló folyamatokat. Alma az S-Bahnon érezte a legkevésbé elhagyatottan magát, mintha az utazás visszafordította volna az órát, és közelebb vitte volna őt a jövőhöz, amelyet elveszített.

Olykor elvillamosozott az Alexanderplatzon túlra, olyan helyekre, amelyeknek azelőtt a nevét is csak hallomásból ismerte, emigránsnegyedekbe, amelyek odatévedt sétálgatóknak semmi érdekeset sem kínáltak. A város a háború óta megnőtt, elkoszosodott. Szétterjeszkedett, erdőkre-mezőkre burjánzott, és proletártömegeit keletről jött hordák duzzasztották föl: oroszok és lengyelek, cigányok meg zsidók. Bármely másik német nagyvároshoz viszonyítva már nem is volt igazi német város, legalábbis ezt mondta a lány apja.

Alma kibámult az idegen, külföldi hangulatú utcákra, az éberen figyelő sokaságra, a vásárcsarnokokra, ilyen-olyan hitű templomokra, nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy ezek olyan helyek, amelyeket a vőlegénye ismer, amelyeken talán most is ismerik. Egyszer meglátta, hogy egy kirakat előtt Martin áll, előregörnyedve cigarettára gyújt. Leszállt a villamosról, és átkelt az úttesten, csak azután jött rá, hogy tévedett.

– Elnézést kérek, azt hittem…

Az idegen férfi elmosolyodott, megbökte a kalapját, és érthetetlen nyelven mondott valamit.

Alma elment a Porosz Állami Könyvtárba, hogy átnézze a régi híreket. Diákegyenruhás fiatalemberek buzgó csoportja segédkezett a könyvrengeteg átrendezésében, kötetekkel teli kiskocsikat tologattak föl-alá a folyosókon, nagy hangon társalogtak, viccelődtek. Berlin több tucat hírlappal dicsekedhetett. Alma a folyóirat-olvasó teremben ült, átfutotta az oldalakat, beszívta a – tenyerét és ujjait lassan befeketítő – nyomdafesték olajos szagát. Úgy gondolta, valahol a locsogó aktualitások mélyén biztosan rejtőzik szemernyi igazság, valami előjele a magánkatasztrófának, amely az ő életébe is betört.

Martin páciensére egy Potsdamhoz közeli erdőben, a várostól húsz kilométerre délnyugatra találtak rá. Két, arra kerékpározó kisfiú fedezte föl. A Berliner Morgenpost a képüket is közölte: Hans és Ernst Waise mereven álltak a biciklijük mellett, és a fényképezőgép lencséjébe bámultak. Egy október végi szombat reggel a tóparti Caputh városkába indultak, mert úgy hallották, hogy ott lakik a nagy Albert Einstein, és vitorlázgatni is szokott. A ködös időben azonban eltévedtek. Végül a kisebbik fiú észrevette, hogy valami fekszik a víz mellett.

LÁNGELMÉT KERESTEK, ÉS SZEXUÁLIS BŰNCSELEKMÉNYT LEPLEZTEK LE – kezdődött a cikk. A lányt félmeztelenül, csuromvizesen találták, a lábát összevagdosva és -karmolva. Testszerte az erőszak egyéb, a tudósításban közelebbről meg nem határozott nyomai mutatkoztak rajta. Olyan sápadt volt, hogy a gyerekek halottnak hitték. Miután a nyakán kitapintották alig érezhető pulzusát, a kabátjukkal letakarták, majd Hans, a nagyobbik fiú elkerekezett segítséget hívni. Több mint egy óra múlva tért vissza a rendőrökkel.

A Berliner Illustrirte Zeitung fantáziadús tárcája ecsetelte Ernst Waise megpróbáltatásait, leírta a nyolcesztendős gyermeket, aki magára maradt a páralepelbe burkolózó erdőben egy gyönyörű, félholt nővel, a feje tele kísértetekről és ártó szellemekről szóló mesékkel, levegőt venni is alig mert, nehogy a gonosz lelkek észrevegyék. Később maga a fiú azt állította, a lány beszélt, mielőtt ismét elveszítette az eszméletét, bár Ernst nem tudta elismételni a szavait. Azt mondta, még meg is csókolta a lányt abban a hiszemben, hogy talán valamiképp ezzel tarthatja életben.

A lány ezt követő sorsa csak egy idő múltán került nyilvánosságra. Alma a legrészletesebb beszámolókat a szenzációhajhász képes hetilapok szemcsés, fekete-fehér fotókkal teli, kétszínnyomású oldalain találta, olyan kiadványokban, amilyet apjának sofőrje, Hans-Peter szokott reggelente a volánnál várakozva olvasgatni.

A helyszínre kiszállt rendőrök nemigen tudták, mit tegyenek. Az eszméletlen nőt előbb a mindössze takarókkal, fertőtlenítő- és kötszerrel fölszerelt caputhi elsősegélyhelyre, azután egy potsdami szanatóriumba vitték. Az ottani személyzet is tapasztalatlan volt, mivel a pacientúra legnagyobbrészt tüdővészesekből és hörghurutosokból állt. Kihűléstől félve forró kádfürdőt adtak a lánynak, és a Charité orvosainak későbbi felvetése szerint ezzel a lépéssel talán még súlyosbították is az állapotát. A charitésok azt mondták, a hirtelen meleg hatására a végtagok összehúzódott véredényei kitágultak, az addig azokban rekedt hideg vér visszaáramlott a belső szervekbe és az agyba, tovább csökkentve a szervezet maghőmérsékletét. Ez a vér ráadásul földúsult méreganyagokban és savakban. Valószínűleg az acidózis vezetett a kómához.

A lány rövid időtartamú rángógörcsrohamon is átesett. A szanatóriumi nővéreknek sikerült megakadályozniuk, hogy lenyelje a nyelvét. Ezután a pupillája kitágult, és mély öntudatlanságba merült. Ahogy az érverése gyöngült, az étkezőből odahívták a káplánt, arra a valószínűtlen esetre, ha a lány római katolikus. Feladták neki az utolsó kenetet. Végül két óra tájban, miközben felhőszakadás zúdult a városra, mentőkocsi érkezett, és az Avus autópályán Berlinbe száguldott vele. Amikor a lány végre magához tért, a memóriája mintha kitörlődött volna. Még a saját nevét sem tudta.

Másnap sebtében rendőrségi kutatást szerveztek. A palotákkal és tóparti üdülőkkel ékes Potsdam leginkább az idegenforgalomból élt. Szabadlábon garázdálkodó nemi erőszaktevők ártottak volna az üzletnek. A főváros körüli erdőkben gyakran alakultak ki sátortáborok, amelyekben munkanélküliek tanyáztak családostul – kicsiny töredéke azoknak az állástalan millióknak, akik földönfutókká váltan vetődtek egyik sűrűn lakott vidékről a másikra. Az újságok találgatásoknak adtak hangot, miszerint az igazság e „kétségbeesés szigeteinek” valamelyikén található. A sajtó képviselőinek szeme láttára tizenhat rendőr fésülte át a Caputh melletti erdőt nyomok után. A Berliner Morgenpost keddi száma fotót közölt a viharkabátban előregörnyedő vagy földön guggolva az avarral borított talaj bemélyedéseit vizsgáló férfiakról. Sátortábornak azonban nyomát sem találták. Tárgyi bizonyítékok szempontjából az akció nem sok eredményt hozott: néhány szövetfoszlányt, egy hajcsatot, fél pár vastagon sáros, de csaknem újnak látszó fűzős csizmát. Rábukkantak egy szórólap elázott maradványaira is. A szórólap a Filharmóniában „A kvantumelmélet jelenlegi állása” címmel rendezett nyilvános előadásra invitált, amelynek fő előadója Albert Einstein volt.

A könyvtár hatkor zárta kapuit. Alma kilépett az Unter den Lindenre, és tenyerével árnyékolta szemét az alkonyi nap elől. A sötét és csúszós macskakövek elárulták, hogy esett a városban, amíg ő odabent időzött. Egy közeli hangszóróból zene harsogott, férfihangok és rezesbandák lármája verődött vissza az egykori birodalmi főváros koromtól szennyes homlokzatairól.

Robert Eisner az új autójában várt rá. Amint meglátta a lányt, kiszállt, és reményteli mosollyal nyitotta ki neki az utasoldali ajtót.

A diákok közben már a könyvtár előtt dolgoztak, kötetekkel teli kiskocsikat toltak egy várakozó teherautóhoz. Egyikük rákacsintott a lépcsőn lefelé tartó Almára. A fiatalember fogsora oly fehéren villogott, mint a blézere felső zsebéből kikandikáló zsebkendő háromszöge. Amint egy szenet hányó munkás kíméletességével kezdte a teherautóra dobálni rakományát, Alma homlokráncolva kérdezte:

– Mit csinálnak ezek?

– Ahogy elnézem, jól érzik magukat – felelte Robert, és a lány vállára tette a kezét.

Iránta mutatott törődése meglepte Almát. Robert mindig is vidám egyéniség volt, de sohasem hitte volna róla, hogy valódi gyöngédségre képes. Közelebb vitte őket egymáshoz az a körülmény, hogy mindketten döbbent értetlenséggel figyelték a legutóbbi eseményeket, egyaránt kínlódva próbáltak napirendre térni Martin Kirsch eltűnése fölött.

Ahogy elhaladtak az operaház előtti kis tér mellett, Alma látta, hogy a könyvek ott már öles kupacokban állnak. Csak most értette meg, hogy el fogják égetni őket.

2. fejezet

1932. október

Martin Kirsch a mosdóban volt, amikor meghallotta a velőtrázó, éles sikoltást. Úgy tűnt, mintha a lefolyóból tört volna föl a fájdalom és iszonyat rettenetes sikolya. A férfi dermedten állt a mosdókagyló előtt, csöpögő kézzel bámult a sötétség rozsdás O-jába.

Kirsch ma korán jött be, hogy háborítatlan csöndben dolgozzon le valamicskét a fölgyülemlett papírmunkájából. A Schönhauser Alleen egész héten tülkölés, nótázás, kurjongatás közepette furikáztak föl-alá teherautóikkal a korteskedők és a rohamosztagosok. Ha a rendőrség épp nem figyelt, verekedések robbantak ki. Fogak hullottak, csontok törtek. A szállásadónője, Frau Schirmann kulcsra zárva, bereteszelve tartotta a kaput. Reggel föl kellett keltenie az asszonyt, hogy kijuthasson a házból.

Odakint még alig világosodott. A páciensek ilyenkor mindig aludtak. A kórtermek egyébként is az épület másik oldalán helyezkedtek el. A doktor mégis mozdulatlanul fülelt tovább, hátha ismét fölhangzik a sikoltás. De nem hallott mást, csak a víz csepegését a kezéről a repedezett fehér porcelánra.

A csövek, csakis azok okozhatták. Valami szeszélyeskedő kazán. Vezetékbe szorult légbuborék. Micsoda butaság ilyesmin törnie a fejét. Fölegyenesedett, törülközőért nyúlt. Ezek az ódon épületek többet nyögnek-sóhajtoznak, mint a vénemberek.

Újabb hang jött, de másmilyen: szaporább és tompább. Zihálás – vagy zokogás? Lélegzet-visszafojtva hajolt közelebb.

– Ne ne ne ne ne ne ne ne!

Valahol víz zubogott alá. Persze, kitisztult a légdugó. Nem is emberi hang volt az.

Visszavette a szemüvegét, és bekukkantott a mosdók sora alá. A vízvezeték ötven éve horganyzott vasból készült, a szürke festékréteg itt-ott fölhólyagzott a rozsdától. A cső a szifon után a fülkék felé kanyarodott, majd a padlón át eltűnt. A mellékhelyiség alatt a földszinti irodák helyezkedtek el, azok alatt pedig a pince, amelyet részben kiürítettek az igazgatóhelyettes kísérleteihez. Kirschnek eszébe jutott, hogy odalent, a régi mosodában is vannak mosdók. A vízvezetékrendszer mindent összekötött, mint valami óriási telefonhálózat.

Az órájára pillantott: éppen hét. Megint lehajolt, és óvatosan a lefolyócsőhöz tapasztotta a fülét.

Most csak suttogás, távoli bugyogás hallatszott. Kipp, kipp, kipp. Majd ismét emberi beszéd jött a csövön át – egy nő hangja.

– Undorító disznó!

Kirsch hátrahőkölt. A hang kristálytisztán szólt.

Kelepelés. Víz sustorgott a vezetékben.

A háta mögött kitárult az ajtó. Az igazgatóhelyettes lépett be, cipője kopogott a kőpadlón: dr. Heinrich Mehring állógallérosan, csillogó kopasz fejjel, hóna alatt szokás szerint a Kreuz-Zeitunggal.

– Jó reggelt, Kirsch! – Kirsch fölegyenesedett. – Megint elfeledkeztünk a köpenyről?

Az orvosi személyzet minden tagjától elvárták, hogy szolgálatban fehér köpenyt viseljen. Az igazgató megkövetelte, mert úgy vélte, elengedhetetlen a páciens és a gyógyító közötti egyértelmű hivatásbeli távolságtartáshoz.

– Nem, dr. Mehring. Ma nem készülök páciensekhez.

Mehring kinyitotta az egyik fülke ajtaját, és lábujjhegyre ágaskodott. Szerette biztos távolságból szemügyre venni a csészét, mielőtt rátelepedett.

– Azok akkor is megláthatják magát. Ez a lényeg, nem? A szobámban van egy tartalék köpenyem, ha kéri.

A csésze láthatólag kiállta a próbát. Mehring becsukta és bereteszelte a fülke ajtaját. Kirsch hallotta, hogy kinyitja az újságot.

Azóta nem járt a pincében, hogy Mehring birtokba vette. Még emlékezett a raktárhelyiségek sokaságára, a fölös szakkönyvpéldányok prézens könyvtárára, egy ósdi kazánra, amelyet éberen vigyázott egy kevés szavú és még kevesebb fogú gondnok. Mehring a felszín fölött rendelkezésére álló helyiségeknél jobban kedvelte a pincét. A tudományos elszigeteltség körülményei között kívánta végezni kísérleteit, mintha a klinika többi részével való összeköttetés netán érvényteleníthetné észleleteit.

A kísérletek egy újfajta kezelésre összpontosultak, amelyet elsőként a néhány kilométerre működő lichterfeldei szanatóriumban próbáltak ki. Egy Manfred Sakel nevű ottani pszhichiáter az egyébként a vércukorszint csökkentésére alkalmazott inzulint fecskendezte gyógyulófélben lévő ópiumfüggőkbe. Ez láthatólag enyhítette gyötrelmes elvonási tüneteiket – a remegést, hányást, szorongást. A legjobb eredményt azonban akkor érte el Sakel, ha olyan magas dózisban adta be a hormont, amely szerfüggő pácienseinél hipoglikémiás sokkot idézett elő. Cukortól megfosztott agyuk kómába süllyedt, amelyből csak igen nagy adag glükózzal lehetett föléleszteni őket. Sakel nem látta tisztán, vajon a terápia sokk jellegének vagy az abból következő kómának köszönheti-e a jótékony hatást, de páciensei viselkedésének jelentős javulásáról számolt be. Azt tapasztalta, hogy kevésbé veszekedősek, nem olyan ellenségesek, inkább hajlandóak az együttműködésre. Munkáját a Bécsi Egyetemen folytatta, ott ugyanezt a módszert olyan pácienseknél vetette be, akiknél dementia praecoxot – újabb nevén skizofréniát – diagnosztizáltak. Bár a hivatalos tanulmány még váratott magára, azt rebesgették, hogy az eredmények a korábbiakhoz hasonlóan lenyűgözőek. A hetente ötször-hatszor kómába ejtett pácienseket többé nem kínozták pszichotikus gondolatok. Hallucinációik megszűntek, vagy legalábbis úgy tűnt, hogy nem zavarják őket. És bár tájékozódási zavarokra meg emlékezetkiesésre hajlamosak maradtak, ugyanakkor kevésbé zárkóztak magukba, és jóval kisebb mértékben ragadtatták magukat érzelemkitörésekre. Ahogy Sakel fogalmazott: kevésbé „komplikáltakká” váltak.

Mehring doktor érdeklődéssel kísérte Sakel munkáját. Amint megüresedett egy ápolói állás, Sakel volt lichterfeldei gárdájából töltötte be. Saját teóriákat állított föl a sokkterápia továbbfejlesztéséről. Úgy vélte, a Sakel által leírt hatások hátterében az agy elektromos aktivitásának változásai állnak, ami izgalmas új kezelési lehetőségekhez nyit utat.

Kirsch olvasta az eljárásról szóló beszámolókat. Az alanyt minden reggel ugyanabban az időben ébresztették. Enni nem kapott, nehogy a kezelés során öklendezzen, és a hányadékától megfulladjon. Fél hétkor egy ablaktalan helyiségbe vitték, ágyra fektették, a fejét párnákkal megtámasztották. Ezután bezsírozott gumicsövet dugtak a bal orrlyukán és a nyelőcsövén át a gyomrába. A cső másik végén cukros vízzel teli üvegtartályt függesztettek föl az ágy mögé. A cukornak kellett a megszabbott időben magához térítenie őt a kómából. Gyors közbeavatkozás céljából tálcára készítették a szükséges felszerelést: fecskendőket és leforrasztott fiolákban harmincnyolc százalékos szőlőcukoroldatot.

Hét órakor vénásan inzulint fecskendeztek az alany bal alkarjába, a dózis naponta emelkedett húsz egységtől negyven–nyolcvan egységig, amíg az alany kómába nem esett. Egyes páciensek szokatlan inzulinrezisztenciát mutattak. Viaskodtak, hogy ébren maradjanak, kezük-lábuk remegett, rángatódzott, mintha az eszméletvesztéssel valami félelmetes helyre süllyedtek volna. Ahogy a szervezetük sokkos állapotba került, a karjuk libabőrös lett, verejtékezni kezdtek, a szájuk annyira megtelt nyállal, hogy az oldalukra kellett fordítani őket, nehogy megfulladjanak.

Kirsch kérte, hogy skizofréniás pácienseit mentesítsék Mehring kísérletei alól. Biztos volt benne, hogy ha ilyen megpróbáltatásoknak teszik ki őket, az szétzilálja az ő terápiáját, amely a betegek bizalmának megnyerésére épült. Fölvetette a kérdést az igazgatónak, Bonhoeffer professzornak, és miután ez nem vezetett eredményre, a páciensek hozzátartozóinak. Amennyire meg tudta ítélni, Mehring figyelmen kívül hagyta a kívánságát.

A személyzeti lift megállt. Kirsch nyitva hagyta az ajtót, és elindult a főfolyosón. A mennyezetről villanykörték lógtak. Fényük a kórházi áramfejlesztő feszültségingadozásától függően hol erősödött, hol gyöngült. A levegőt fanyar festékszag ülte meg.

Az összes könyv eltűnt. A könyvtárat és a volt mosodát kezelőhelyiségekké alakították át, önműködően csukódó, súlyos ajtókat építettek be. Kirsch ujjnyi résre nyitotta a legközelebbit. Egy vaságy mellett Mehring két ápolónője állt. Az egyikük szivacsot, a másik csíptetős írótáblát tartott a kezében. A kettejük között fekvő páciens mezítelen, bütykös lába kikandikált a gyapjútakaró alól.

A két lábfej egymás felé hajlott, a lábujjak begörbültek, mintha ökölbe szorultak volna. Ez az úgynevezett bicskatünet rendszerint agyérgörcsről vagy agyi szövetkárosodásról árulkodott.

A lábfejek megvonaglottak.

– Majd később tisztába teszed. Úgyis mindjárt újra becsinál.

Regina Honig nővért a lichterfeldei szanatóriumból vették föl, és közvetlenül dr. Mehring alá rendelték. A magas, erős testalkatú nő tejfehér bőre állandóan úgy ki volt pirulva, mintha leégett volna a napon. A vékony, ideges, mélyen ülő, kialvatlan szemű másik nővért Ritternek hívták. Kirsch még sosem hallotta a hangját, legalábbis nem beszélgetés közben. Kínosan félénk benyomást tett rá.

Honig nővér megnézte a zsebóráját, és följegyzett valamit. A páciens rángatódzni kezdett, a földre rúgta a takarót. Kirsch megismerte egyik páciensét: Andreas Stöhrt. A férfi torkából erőltetett, gurgulázó hang tört föl.

– Nem kéne megfordítanunk? – hajolt fölé Ritter nővér.

Kirsch nem bírta tétlenül szemlélni ezt. Belépett a helyiségbe.

– Mi folyik itt?

Honig nővér homlokráncolva nézett föl, majd kezét elhárító mozdulattal előrenyújtva megindult az orvos felé.

– Éppen kezelést végzünk, doktor úr. Ha lenne olyan szíves…

Nyilvánvalóan tájékoztatták Kirsch okvetetlenkedéséről.

A férfi benyomult mellette. Stöhrt az ágyra szíjazták. A karját csuklótól könyökig az inzulininjekciók bevérzései borították, lila és fekete karikák, mint valami betegség előrehaladásának nyomai. Beesett arcával úgy festett, akár egy haldokló. Merev, vastag szálú hajában egyenetlen fehér és szürke sávok váltakoztak. Éppen beszennyezett pizsamája vizeletszagot árasztott.

Stöhr feje jobbra-balra hánykolódott, a szája eltorzult, ahogy megpróbálta kiöklendezni a nyelőcsövén lenyomott gumicsövet.

– Mindig ezt csinálja – magyarázta Honig nővér. – Küzd a kóma ellen. Ez csak átmeneti fázis.

– Fulladozik – mondta Kirsch.

Honig nővér elébe állt.

– Nem tud fulladozni, doktor úr. Nincs mitől fulladoznia.

Stöhr ide-oda rángatta az állkapcsát, megpróbálta a szája elé lökni és elharapni a gumicsövet. Nyálpatak csorgott le az arcán.

Ritter nővér idegesen figyelt, körbe-körbe forgatta az ujján a gyűrűjét.

– Ne fordítsuk az oldalára, nővér? – kérdezte ismét.

Stöhr harákoló hangot adott. A szeme fölpattant.

– F-fe-fekete kutyák!

Elbődült, a szíjakat rángatta.

– Rohama van – mondta az orvos. – Élesszék föl!

Stöhr szájából úgy bugyogott a hab, mint a fazékból kifutott tej. A gurgulázó hang borzalmas hörgéssé erősödött.

– Nővér? – vágott aggódó arcot Ritter nővér.

– Tökéletesen kézben tartjuk a dolgot – fogta meg Honig nővér az orvos vállát, és megpróbálta kitessékelni. – Az igazgatóhelyettes úr pillanatokon belül visszajön, és szerintem nem fog…

Idegtépő, fuldokló hang térítette sietve vissza az ágyhoz.

– Fordítsd oldalra a fejét!

Ledobta az írótábláját, vesetálat lökött Stöhr álla alá, miközben Ritter nővér két tenyerével balra fordította a páciens fejét. A férfi leszíjazott keze rángatódzott.

Kirsch tekintetével végigpásztázta a műszertartó kocsit, injekciós fecskendőt keresett. Elvileg száz köbcentiméteres adagokban harmincnyolc százalékos szőlőcukoroldatot kellett vészhelyzet esetére készenlétben tartani. Az jóval gyorsabban hatott az agyra, mint a gyomron át bejuttatott szőlőcukor.

Két töltött fecskendő feküdt egymás mellett a tálcára készítve.

Stöhr egész teste megrázkódott. A vaságy lábai csikorogtak a padlón. Ritter nővér hátrahőkölt.

– Fogd le! – szólt rá Honig nővér, és ellenséges pillantást vetett Kirschre, mintha az orvos tehetne az egészről. – Nem tudom, miért viselkedik így.

Kirsch fölvette a fecskendőt, kinyomta belőle a levegőt.

– Húzódjanak hátra, kérem!

– Doktor úr, nem szabad. A kezelésünk közepén…

– Vállalom a felelősséget.

– De Mehring doktor úr programja…

Az orvos megfogta Stöhr kezét, kifeszítette a férfi karját. A felületes vénákba már annyiszor szúrtak, hogy alig maradt alkalmas pont.

Stöhr váratlanul elkapta a csuklóját. Ennyire lesoványodott emberhez képest meglepő erővel szorította.

– Rám találtak! – A férfi Kirschre meredt, olyan tágra nyílt a szeme, hogy a pupillája egészen kicsinek tűnt. – Maga árult el. Maga!

– Nyugodjon meg!

Stöhr teste görcsbe rándult, majd nyöszörögve visszarogyott az ágyra. Kirsch nagy keservesen kioldotta a szíjat a páciens csuklóján. Úgy látta, hogy kénytelen a felkarba adni az injekciót, akár egy védőoltást.

– Ez nem tanácsos, doktor úr. – Honig nővér egészen kivörösödött. – Ha nincs lekötve, képes…

– Elszökni? Talán hibáztatná érte?

– Mehring doktor úr határozott utasítást adott, hogy a páciens nem kaphat glükózt, amíg…

Megragadta az orvos karját. Kirsch lerázta magáról.

– Mehring doktor úr nincs itt.

– De akkor is…

Ritter nővér sikoltott. Stöhr szabad keze kivágódott, és elkapta az ápolónő haját, azután magához húzta.

– Fekete kutyák!

A fityula leesett, ahogy a férfi lerántotta a nővér fejét, akinek hosszú, barna haja mindkettőjüket beterítette.

Stöhr kitátotta a száját. Kirsch meglátta sárga, töredezett szem- és metszőfogait, betegesen fehér nyelvét. A férfi szeme nyitva volt, de ködösen, vadállati kifejezéstelenséggel meredt maga elé.

– F-f-fekete!

Mielőtt bárki elérhette volna, Stöhr belemélyesztette a fogát Ritter nővér nyakába, a füle mögött. Szörcsögés, reccsenés hallatszott, és vérsugár lövellt az arcára.

Ritter nővér sikoltozva terült el a földön, kezét a vérző sebre tapasztotta, amikor Mehring doktor rohant be a helyiségbe.