Borítószöveg

De mi lehet a többi városban? Csend és motoszkálás.

Hongkongban valami kiharap egy emeletet az egyik toronyházból.

Vancouverben sebesült barnamedvék gyülekeznek az egyik bevásárlóközpontban, és jelbeszéd segítségével szervezik meg a túlélésüket.

Novoszibirszkben ebben a percben megy el végleg az áram. Az egykori közkórház onkológiai osztályán zsenge húsevő növények indulnak fejlődésnek, hogy hamarosan elhagyják az épületet, és ruganyos lábaikon melegebb vidékek felé induljanak.

És valahol, Európa szívében egy sötét alak Martinra, Karlra és Ludwigra gondol. Azon töpreng, vajon hol lehetnek. Vajon életben vannak-e még? És ha igen, meddig kell még várnia rájuk?

New Yorknak vége, és vele pusztult a keleti part nagy része is, amikor egy őrült tapsifüles atomot robbantott a bioapokalipszis sújtotta város közepén. Martin, Karl és Ludwig, az egykori vérszomjas szuperfilozófusok egy mini tengeralattjáró fedélzetén menekülnek a nukleáris vihar és tetteik következményei elől. Az úti céljuk nem más, mint Európa, ahol talán minden elkezdődött, és ahol egészen biztosan véget is ér minden.

De vajon sikerül-e épségben átkelniük az óceánon? És mit találnak majd az öreg kontinensen? Kik vagy mik járják most a valaha ragyogó fővárosok, Párizs és Berlin utcáit? Választ kapnak-e azokra a kérdéseikre, amelyeket csak éjszakánként, rémálmaik és szorongásaik béklyóiban vergődve mertek feltenni maguknak?

Bartók Imre nagyszabású trilógiájának záródarabja A patkány éve és A nyúl éve után újabb dimenziókkal gazdagítja költői látomását egy jövőről, ahol sosem lehet tudni, ki a valódi ellenség, de ahol a barátság talán még megmentheti a világot - vagy azt, ami maradt belőle.

Bartók Imre 1985-ben született Budapesten. Két, Paul Celanról, illetve Rilkéről szóló irodalomtörténeti, valamint egy filozófiai monográfia szerzője. Első regénye Fém címmel látott napvilágot 2011-ben. Trilógiájának első része, A patkány éve 2013-ban jelent meg, ezt 2014-ben A nyúl éve követte. A kecske éve a sorozat lezáró darabja.

Bartók Imre

A KECSKE ÉVE

Libri Kiadó

Budapest

A TRILÓGIA RÉSZEI

A patkány éve (2013)

A nyúl éve (2014)

A kecske éve (2015)

Copyright © Bartók Imre 2015

Copyright © Libri Kiadó 2015

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

ISBN 978-963-310-690-7

Felelős szerkesztő Dunajcsik Mátyás

Olvasószerkesztő Szepessy Kata

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely, Kéri Attila

Borítókép Shutterstock

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektornikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az Éden le van lakatolva, és mögöttünk ott a kerub; körbe kell hát kerülnünk a világot, hátha találunk egy hátsó kiskaput.

Heinrich von Kleist: A marionettszínházról

(Petra-Szabó Gizella fordítása)

ELSŐ RÉSZ

Képzeld el, hogy egycentis, formás kis dodekaéderekre vagdossák a tested. Aztán a darabkákat berakják egy túlterheléses centrifugába, jól megpörgetik, és kiszórják az egészet a földre. Ezután egy veszett csimpánzcsalád megpróbálja összerakni a kis mócsingokat.

Így éreztük magunkat azokban a percekben. Sok mindenen keresztülmentünk már, de erre még mi sem voltunk felkészülve. Nem mondhatom, hogy remekül szórakoztunk volna.

Voltak elképzeléseink arról, milyen hatása van egy ilyen robbanófejnek. A régi gyakorlatozások idején annyi pirotechnikai szimulációt lefuttattunk, hogy elég jól ki tudtuk számítani a lökéshullámok erejét, és azt is tudtuk, nagyjából milyen távolságba kell jutnunk a parttól, hogy ne essen helyrehozhatatlan kár a kis DSV Alvin merülőteknőben, amit Gonyolék hagyott hátra nekünk. Fel voltunk készülve az irtózatos rázkódásra, a nyomáskülönbségre, a légnyomás fluktuációjából eredő anomáliákra, a barometrikus szivattyú dobhártyaszaggató lüktetésére, mégis, az érzés, ami ezekben a percekben elfogott, egyetlen korábbi élményünkhöz, kósza kényszerképzetünkhöz sem volt hasonlítható. Ezúttal valami, a szimulációk során teljességgel ismeretlen, longitudinális szorongás kerített minket hatalmába. Miközben ezen morfondíroztam, az egész robbanás megjelent előttem. Valami, amiért nem is annyira az az átkozott, urániummal kitömött implóziós gyutasrengeteg és a belőle kiszökő plazmahab, hanem amiért mi magunk voltunk a felelősek. Mi rengettük meg a világot.

Beszélnem kell, hiszen szükségem van rá, engedelmeskednem kell a szeretet imperatívuszának, de ezzel éppen az ellenkezőjét teljesítem be annak, amit reméltem. A szeretet gyilkosság. Egy egész populáció szeretete fajirtás.

Érdekes, hogy a belső rezonanciaesemény gondolata éppen akkor jutott eszembe, amikor a teknőnket iszonyatos erővel dobálták a felszín alatt száz méterrel feléledő, korábban sosem látott árhullámok. Minél mélyebbre hatolunk a tengerben, annál inkább azt tapasztaljuk, hogy az efféle kataklizmák esetében a felszíni energia többszöröse szabadul fel. Egy futurista vízömlenybe kerültünk, és csak remélhettem, hogy éppen a mi kis kasztnink az, ami a mélytengeri vihar tűhegyében elhelyezkedve túlélheti a szörnyűség tombolását.

A rázkódás közben egy percre úgy tűnt, Karl és Martin egyaránt imádkoznak. Ezen kissé meglepődtem. Vajon kihez szólnak, és miért? Én biztosan nem fogok imádkozni semmilyen istenhez, legyen bármilyen is az alakja. Azt hiszem, Karl háziszentje leginkább egy százlábúra hasonlít, Martin pedig az elüszkösödött kis plüssmackója gigantikus őseredetijéhez intézi könyörgő szavait. Krízishelyzetben az emberek hajlamosak elragadtatni magukat, és olyan helyeken keresni a menekülést, amik máskülönben eszükbe sem jutottak volna.

Veszettül rázott az a tengeralattjáró! Nem is rázott, szétesett, atomjaira hullott ez a nyomorult búvárteknő. Teljesen kiakadt a vesztibuláris rendszerem, a sejtjeim közti kommunikáció megszűnt, de az alkatrészek párhuzamos torzulásainak következtében végül is egyben maradtam. Az agyam szétrobbant és újrarendeződött. Ha nem injekcióztam volna annyi éven keresztül a koponyámba a csontvelőt, a fejtetőm bizonyára szétrepedt volna, és tudatom materiális bázisának tekervényei szétszóródtak volna szűkös utasterünkben, hogy aztán barna fisztulákként kunkorodjanak alá az Alvin bádogmennyezetéről. De sebaj, Hérakleitosz szerint minden nagyság viharban áll. Ha ezt látta volna az öreg!

Karl egész jól viselte a megpróbáltatásokat. Olyan izgatott volt, mint aki először áll a megyebálban a céllövölde elé, és megigézve figyeli az elvonuló sárga gumikacsákat. Elnéztem ezt a rángatózó arcot, a botkormányt szorongató, szőrös kart, és arra gondoltam, hogy ez az ember szerepet játszik. Otto Kretschmer, a többszörösen kitüntetett Flottillenadmiral szerepét játssza. De nem válik-e hiteltelenné az előadás, ha senki sincs a közönség soraiban, aki megértené a színlelés mögött rejlő játékot, a mélyben meghúzódó jelentősebb antropológiai drámát? Szegény Karl, olyan gyámoltalan, ahogy rángatja a kormányt. Most éppen be akar nyomni egy kövér, fekete gombot a műszerfalon. De elég egy zökkenés, és máris három sorral alatta valami mást, egy kicsi és sárga gombot nyom be. Remélem, hogy nem a zsilipet nyitotta ki.

Semmi sem történik. Zötyögünk tovább, pattogunk a helyünkön, mint nikkelbolhák a befőttesüvegben. A mélytengeri viharban azért imádkozom, hogy ne repedjen szét a dobhártyám. Lehunyom a szemem, és egy tisztásra gondolok. Napfényre, de nem ennek a gusztustalan, amorf Napnak a bántó fényére, hanem egy másik égitestre. Indigókékben látom magam körül a növényeket. A gallyak puhán roppannak szét az őzikék lilás talpai alatt. Ellazulok. Valamire biztosan jó volt az a sok autogén tréning. Csönd vesz körbe és nyugalom. Érzem, hogy kinyílnak és összezáródnak a csakráim. Nincs bennem félelem.

Mennyi idő telt el a detonáció óta? Egyelőre még nem tudhatjuk, mekkora sugárdózis ér minket. Vajon mennyit fog fel a víztömeg? Talán fölénk sodródott néhány tengeri uborka, és azoknak jutnak a legkellemetlenebb roncsolóhullámok. A leginkább csiklandósak. Szinte látom magam előtt ezeket a pórul járt lényeket. Puffadt, ellenszenves testük élettelenül emelkedik a felszínre, hogy aztán egy komisz áramlat a partra sodorja őket.

Attól tartok, Ludwig szervei fognak a legrosszabbul reagálni az eseményekre. Mindig is vékonydongájú fiú volt. Az ipari mennyiségű androszteron, amit éveken át pumpált magába, javított valamennyit a helyzetén, de cserébe ott virítottak rajta azok a vakító fehér rovátkák, akár megannyi terhességi csík. Ludwig mindig is menthetetlenül labilis volt. Nagyon remélem, hogy a sugárfertőzés, ha eléri egyáltalán, helyrezökkenti benne ezt a kis jellemhibát. Itt egy jóindulatú szövődmény, ott egy kis pöccintés a thalamo-neocorticalison, és máris van okunk reménykedni benne, hogy többé nem fogja a hülyeségei miatt mindannyiunk életét kockára tenni.

Hogy mi segített? Hogy minek köszönhetően voltam képes elnavigálni a teknőt abban a nukleáris árapályban, ami még a biztonságos mélységben is úgy rázott bennünket, hogy úgy éreztük magunkat, mintha egy hangsebességgel repesztő hullámvasúton ülnénk?

A Vörös Október segített. Nem mintha a darabjai ott hánykolódtak volna előttünk. Nem, a roncsok már sehol sem voltak. Én csak elképzeltem a Vörös Októbert. Arra gondoltam, hogy benne ülök, ordibálok a másodtisztemmel, Ludwiggal, és utasításokat köpködök a zömök kis közlegényemnek, Martinnak, miközben mind a hat kezemmel forgatom a forgatókat, nyomogatom a nyomogatókat, kallantyúzom a kallantyúkat, csavargatom a kurblikat, elbíbelődöm a hengeres tárcsákkal, és persze az infralátásomnak köszönhetően még a teljes sötétségben is folyamatosan monitorozom a különféle kijelzőket. Az elmémben mátrixszá állnak össze a baljós számadatok. Ikerprímek és Fibonacci-sorozatok sejlenek fel a ködből, miközben azt mondogatom: a félelem csupán illúzió. Nincs félnivalónk. Ludwignak esetleg van, de neked, Karl? Neked nincs mitől félned.

Csak az számított, hogy egyenesben tartsam az Alvint, és ehhez finom manőverek egész sorozatára volt szükségem. Ha túl mélyre merülök, könnyen megrepedhet a borítás, ha túl közel maradok a felszínhez, lehet, hogy holnap reggelre – ha egyáltalán megérjük a holnap reggelt – öklömnyi daganatok nőnek ki belőlünk. Ha pedig középen maradok, egy elképzelt, ideális mélységben – mennyi is lehet ez, negyven-ötven méter? –, akkor kiszolgáltatom magunkat a környéken ólálkodó, mutálódott pörölycápafalkáknak. Nem mintha az üveget át tudnák törni, de elegendő, hogy egy ilyen kíváncsi torzszülemény bedugja az orrát a turbinába, és egy pillanat alatt kiakaszthatja a motort. És akkor mi lesz? Itt lebegünk, várva a lassú süllyedést? Gyönyörködünk a felszín közelében még csillámló korallzátonyok opálos színeiben, amiket pillanatokon belül letarol a szubatomi homokvihar?

Örvénybe kerültünk, márpedig, ha elveszítjük az egyensúlyt, ha elveszítjük a kohéziót, ha elveszítem az irányítást a kis kétéltűnk felett, akkor a vízörvény egyik felfelé tartó csigavonala bizonyára felkap bennünket, és kiköp a partra.

A partra, ahol mindannyian tudjuk, hogy mi vár ránk.

A szemed, mint a buggyantott tojás. Bőröd ehetetlen hústerrénum. Csontjaid törékeny szálkák. Egy dögkeselyű föléd repül, nekrofil optikáján keresztül végignézi, ahogy a bordáid maguktól kibuknak az egyre szikkadtabb bőr alól, és azt gondolja: „Inkább éhen veszek, de ezt nem eszem meg.”

Rögtönzött számításaim szerint alig maradt a városban épület, amelynek oszlopai kibírták volna a lökéshullámokat. Egyedül a műanyag szálas tartóelemekből épített monstrumok reménykedhettek a túlélésben, amelyek törékenyebb társaiknál jobban viselték a kilengést – újabb példája annak, hogy csak az él, ami gyönge. Ami hajlítható. A masszív képződmények szétrobbannak, összeomlanak, mert képtelenek alkalmazkodni. A merev épületek nem hajtanak fejet a náluknál nagyobb erő előtt. Ahogy a túlságosan merev hímtagokat is letarolja a női kezekben lappangó agresszivitás.

Tulajdonképpen ki menti meg a többiek életét? Ki vezeti ezt a teknőt, ha nem a kis Carlito? Kinek köszönheti ez a két pökhendi alak az életét, ha nem nekem?

Vajon Ludwignak és Martinnak megfordul ez a fejében? Egyáltalán, min agyalnak ezekben a kritikus percekben, a közvetlen életveszély pillanataiban? Igazából nem akarom tudni. Nyilván kavarognak a fejükben valamilyen gondolatok – és ez már önmagában kevés jót ígér –, de a hömpölygő ötletkonglomerátum, szorongásgóc és egyéb ködpászmák sűrűjében azért egyvalami biztos.

Az, hogy Martin Friciért aggódik. Ludwig pedig a matematikai virtualitásban keres menekvést és nyugodalmat.