Krasznahorkai László

Az ellenállás
melankóliája

– részlet –

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Krasznahorkai László, 1989, 2015

ISBN 978 963 14 3305 0

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2015
www.ekonyv.hu

Telik, de nem múlik.

Rendkívüli
állapotok

Bevezetés

Minthogy a fagyba dermedt dél-alföldi településeket a Tiszától majdnem a Kárpátok lábáig összekötő személyvonat a sínek mentén tanácstalanul őgyelgő vasutas zavaros magyarázatai s a peronra idegesen ki-kiszaladó állomásfőnök egyre határozottabb ígéretei ellenére sem érkezett meg („Hát, kérem, ez megint fölszívódott…” – legyintett kajánul savanyú képpel a vasutas), a mindössze két, csupán efféle, úgynevezett „különleges esetben” pályára ereszthető rozzant, fapados vagonból és egy kiöregedett, beteg 424-esből összeállított mentesítő szerelvény a rá amúgy sem vonatkozó s máskülönben is hozzávetőleges menetrendhez képest jó másfél órás késéssel indult csak el, hogy a nyugat felől hiába várt személy elmaradását meglehetős közönnyel és tétova beletörődéssel fogadó helybéliek ily módon mégiscsak célhoz érjenek a szárnyvonal még hátralévő, közel ötven kilométeres útján. Mindez már senkit sem lepett meg igazán, hiszen az uralkodó állapotok természetesen ugyanúgy éreztették hatásukat a vasúti közlekedésben, mint bármi másban: a megszokások rendje megkérdőjeleződött, a mindennapi beidegződéseket szétzilálta egy megfékezhetetlenül terebélyesedő zűrzavar, a jövő alattomos, a múlt felidézhetetlen, a hétköznapi élet működése pedig kiszámíthatatlan lett, egészen a belenyugvásig, amikor már az sem elképzelhetetlen, hogy egyetlen ajtó nem nyílik többé, és a földben a búza befelé nő, mert a bomlasztó ártalomnak csupán a tünetei voltak észlelhetők, az ok fölmérhetetlen és megfoghatatlan maradt, így aztán egyebet nem is lehetett tenni, mint szívósan rávetődni mindarra, ami még megragadható, amiként tették most is az emberek, a falu állomásán, a jogos, de többnyire korlátozott ülőhelyek reményében megrohamozván a fagytól nehezen nyíló ajtókat. A fölösleges küzdelemből (mert állva, mint nemsokára kiderült, senki nem maradt) a szokásos téli rokonlátogatása után épp hazafelé igyekvő Pflaumné is jócskán kivette a részét, s mire félretaszigálva az előtte állókat s apró termetét meghazudtoló erővel föltartóztatva az utána nyomulókat, végre sikerült a menetiránnyal szemben egy ablak melletti ülést megszereznie, jó ideig nem is tudta különválasztani felháborodását a kíméletlen tülekvés láttán attól a bosszúság és szorongás között hullámzó érzéstől, hogy első osztályra váltott jegyével itt már mit sem érve a fokhagymás kolbász, a vegyes pálinka és az olcsó dohány maró bűzében, ordibáló, böfögő, „közönséges parasztok” szinte fenyegető gyűrűjében lesz kénytelen elviselni a manapság amúgy is kockázatos utazás egyetlen húsbavágó kérdését, azt ugyanis, hogy egyáltalán hazajut-e még. Teljes elszigeteltségben élő, koruknál fogva már mozdíthatatlan nővérei sohasem bocsátották volna meg, ha évek óta rendszeres tél eleji látogatását ezúttal elmulasztja, így hát kizárólag miattuk nem mondott le erről a veszélyes vállalkozásról, holott – mint mindenki – maga is tisztában volt azzal, hogy valami körülötte gyökeresen megváltozott, s hogy ebben a helyzetben az a legokosabb, ha nem teszi ki magát semmiféle kockázatnak. Okosnak lenni ugyanakkor, józanul megítélni, hogy mi várható, igazán nem volt könnyű, mert akárha a levegő örökállandó összetételében történt volna hirtelen egy alapos, ám kimutathatatlan módosulás, a maga megközelíthetetlenségében mindeddig hibátlanul működő, megnevezhetetlen elv, mely forgatja, ahogy mondani szokás, a világot, s aminek egyetlen nyoma éppenséggel ez a világ – mintha egyszeriben veszített volna az erejéből, s emiatt aztán a veszély bizonyosságának gyötrő tudatánál is tűrhetetlenebbnek bizonyult az a közös előérzet, hogy hamarosan bármi megtörténhet, és pontosan ez a „bármi” – a gyöngülésében mutatkozó törvény – volt nyugtalanítóbb minden személyes szerencsétlenségnél, s fosztotta meg egyre inkább az embereket a hűvös mérlegelés lehetőségétől. Eligazodni az elmúlt hónapokban mind gyakoribbá s ijesztőbbé váló rendkívüli események között már nemcsak azért nem lehetett, mert a hírek, a mendemondák, a szóbeszédek és a tapasztalatok egymással sehogy sem voltak összefüggésbe hozhatók (példának okáért a november elején beállt, túlságosan korai, pengő fagy, a rejtélyes családi tragédiák, az egymást érő vonatszerencsétlenségek és a távoli fővárosból származó nyugtalanító híresztelések szaporodó gyerekbandái és emlékműgyalázásai közt nemigen lehetett ésszerű kapcsolatot találni), hanem amiatt is, mert önmagában már egyetlen efféle újság sem jelentett semmit, minthogy úgy látszott, ezek csupán előjelei – ahogy egyre többen nevezték – egy „közeledő katasztrófának”. Pflaumné arról is hallott, hogy egyesek már az állatok viselkedésében tapasztalható különös változásokról kezdenek beszélni, s még ha ez – megelőlegezéseként egy későbbi állapotnak – pillanatnyilag felelőtlen riogatásnak tűnt is, annyi bizonyos volt, hogy ellentétben azokkal, akiknek ez az áttekinthetetlen zűrzavar, az ő, Pflaumné meggyőződése szerint csak kapóra jött, tisztességes ember a lábát is alig merte kitenni hazulról, hiszen ahol történetesen vonatok veszhetnek el, „csak úgy!”, ott, fűzte tovább magában, már „nem számít semmi”. Felkészült hát rá, hogy útja hazafelé korántsem lesz olyan könnyű, mint volt az első osztály némi védettségében idejövet, hisz ezen a „szörnyű vicinálison”, gondolta idegesen, akár a legrosszabbal is számolnia kell, így – mint aki a legszívesebben láthatatlanná válna – egyenes derékkal, kislányosan összezárt lábbal, elutasító s kissé megvető tekintettel ült a helyekért folytatott civakodás lassan csöndesedő zsivajában, s míg feszült gyanakvással az ablaküvegen tükröződő, elmosódott arcok számára oly riasztó együttesét figyelte, szorongás és sóvárgás közt hányódva hol a baljós távolságra gondolt, ami elválasztotta tőle, hol az odahagyott otthon hiányzó melegségét idézte fel: a kellemes délutánokat Mádainéval és Nuszbecknéval, a hajdani sétákat vasárnaponként a Papsor lombos fái közt, s végül odahaza a könnyű bútoroknak és puha szőnyegeknek, a gondosan ápolt virágoknak és kedves kis csecsebecséinek azt a sugárzón nyugalmas rendjét, amely – jól tudta – egy világnyi kiszámíthatatlanság szigeteként, amikor ama délutánoknak és vasárnapoknak csupán az emléke él, a magafajta békés háborítatlanságra berendezkedett magányos asszony számára az egyedüli oltalom és az egyetlen menedék. Értetlenül s némiképp irigy lenézéssel állapította meg, hogy zajongó útitársai – nyilván a környék sötét tanyáin s falvaiban tengődő megannyi durva paraszt – még ezekhez a kényszerű körülményekhez is igen gyorsan képesek alkalmazkodni: mintha nem is történt volna semmi rendkívüli, körülötte meg-megzörrentek a zsírpapírba csavart elemózsiás csomagok, dugók pukkantak, és söröskupakok hullottak az olajos padlóra, innen-onnan már „a minden szépérzéket sértő”, de véleménye szerint „az efféle emberek között olyannyira mindennapos” csámcsogást is hallani lehetett, sőt vele átellenben négyen a leghangosabbak közül már bele is kezdtek egy kártyapartiba – csak ő ült a mindenünnen fölhangzó emberi beszéd erősödő morajában még mindig mereven, szótlanul és fejét rendületlenül az ablak felé fordítva a bundája alá terített újságpapíron, s oly elveszetten és makacs gyanakvással szorította gyomrához kapcsos retiküljét, hogy jóformán föl sem fogta, amint odakint – elöl – a mozdony, két piros lámpáját a hideg sötétbe vetve, bizonytalanul elindul a téli estében. Az elégedett morgás, amelyben, bár maga is fellélegzett, azért nem vett részt, a megkönnyebbülés okozta harsány fölengedettség azonban, hogy a hosszú várakozás és fagyoskodás után végre történik velük valami, nem tartott soká, mert a szerelvény, mintha váratlanul visszavonták volna az indításra szólító parancsot, néhány ügyetlen rándulással, alig száz méterrel a falu elcsöndesedett állomásától újból megállt; ám az erre fölcsapó elégedetlenkedő ricsaj csakhamar értetlen-bosszús röhögésbe fordult át, s amikor aztán tapasztalták, hogy ez így is marad, és be kellett lássák, hogy útjuk – föltehetően a menetrenden kívül közlekedő vonat továbbgyűrűző káosza miatt – az örökös nekilódulások és megtorpanások szomorú sorozata lesz, valamennyien derűs fásultságba zuhantak, a kényszerű beletörődésnek abba a tompa kábulatába, midőn kioltandó a félelmet egy valódi megrázkódtatástól, az események anarchiáját az ember a hozzá nem értés bosszantó bizonyságaként tünteti fel, aminek idegesítő ismétlődését aztán a gúny horzsoló erejével kikezdheti. Noha az egymást követő „bemondások” nyers szelleme („Ha én is ennyit gondúkodnék az asszonnyal otthol az ágyba…!”) természetesen megbotránkoztatta érzékeny lelkét, az előzőt folyton felülmúlni akaró otromba tréfák – egyébként egyre csöndesedő – záporában azért Pflaumné is oldódni kezdett kissé, s olykor egy sikerültebb megjegyzés hallatán – meg persze az erre fölharsanó röhögés ellen sem volt valódi oltalom – maga sem bírt egy-egy szégyenlős mosolyt egészen visszafojtani. Lopva, óvatosan már meg mert kockáztatni egy-két villámgyors pillantást, ha közvetlen szomszédaira még nem is, de a távolabb ülők felé, s most, a bamba jókedvnek eme torz hangulatában – hisz így, a combjukat csapkodó férfiakkal s a tele szájjal vihogó kortalan asszonyságokkal ha valamelyest ijesztő maradt is, távolról sem látszott már annyira veszedelmesnek a vagon közönsége, mint az elején – megpróbálta mérsékletre inteni aggodalmas képzeletét, s igyekezte meggyőzni önmagát, hogy azokkal a lappangó fenyegetésekkel, amikkel érzése szerint e csúf csőcselék rideg csapata vette körül, talán nem is kell szembenéznie, s csak baljós jelekre erős fogékonyságának és ebben a jeges idegenségben túlságos árvaságának köszönheti, ha, bár bántatlanul, ám a feszült készenléttől kimerülve fog majd hazaérni. A szerencsés végkifejletbe vetett efféle reménységnek mindazonáltal igazán nem volt semmi alapja, ám Pflaumné a bizakodás hamis csábításának egyszeriben már nem tudott ellenállni: noha a szerelvény egy indító lámpajelre várva hosszú percekig megint megtorpant a pusztaságban, ő megnyugvással állapította meg, hogy „azért mégiscsak haladunk”, s az egymást – sajnos – oly sűrűn követő csikorgó fékezések és tétlen várakozások miatti ideges türelmetlenségét is mérsékelte, hogy a nyilván induláskor bekapcsolt fűtéstől mostanra kellemes melegben végre maga is levethette a bundáját, s így nem kellett attól félnie, hogy meghűl, ha megérkezvén kilép a fagyos szélbe. Eligazította a háta mögött a bunda redőit, a műszőrme prémet az ölébe terítette, majd kezét a beletömött gyapjúsáltól hasas retikülre kulcsolva változatlan egyenes tartással újból kinézett az ablakon, amikor a mocskos üveg tükrében hirtelen fölfedezte, hogy vele szemben egy „föltűnően szótlan”, büdös pálinkát kortyolgató, borostás arcú férfi – most, hogy csupán a blúz és a kosztüm kis kabátkája fedte – az ő, talán túlságosan előtűnő, erős melleire mereszti („Sóváran!!”) a szemét. „Tudtam!” – kapta vissza villámsebesen a fejét, s noha heves forróság öntötte el, úgy tett, mint aki semmit nem vett észre. Percekig nem mozdult, csak vakon meredt a kinti sötétbe, majd hogy hiába kísérelte meg az előbbi véletlen pillantásból felidézni a férfi külsejét (csupán a borostás arcra, a „valahogy olyan piszkos” posztókabátra s arra a gusztustalan, sunyi, leplezetlen nézésre emlékezett, ami oly mélyen megdöbbenti majd…), egészen lassan – abban bízva, hogy talán már kockázat nélkül megteheti – elcsúsztatta tekintetét az üvegen, és szinte azon nyomban vissza is vonta, minthogy „az ott” nemcsak folytatta „ezt a pimaszságot”, de pillantásuk össze is találkozott. Már válla is, nyaka is, tarkója is fájt a merev fejtartástól, de ezek után még ha akart sem lett volna képes máshová nézni, mert úgy érezte: bármerre fordulna is, az ablak e szűk sötétjén kívül ez a félelmetesen rezzenetlen tekintet a vagon összes többi szegletét szabadon uralva „azonnal foglyul ejtené”. „Mióta néz?” – hasított Pflaumnéba, s a lehetőségtől, hogy talán már az utazás kezdete óta „ott volt rajta” a férfi ocsmányul pásztázó figyelme, még rémisztőbbnek tűnt maga a tekintet, amit az előbb, hogy az övé odaért, egy villanásnyi idő alatt megértett. Ez a két szem ugyanis a „nyirkos kéjvágy” mélyén émelyítő csömörről árulkodott, „sőt! – rezzent össze – mintha valami száraz megvetés égne bennük”. Ha öregasszonynak „még éppenséggel” nem is mondhatta magát, tudta, túl van már azon a koron, amikor iránta az efféle – egyébiránt igen közönséges – figyelem még természetes, így hát amellett, hogy undorodva gondolt a férfira (hiszen miféle ember lehet az, aki idős hölgyek után bármi vágyat érez?), ijedten döbbent rá: ez a pálinkaszagú gazember talán nem is akar mást, mint őt megcsúfolni, kigúnyolni és meggyalázni, majd röhögve félredobni, „mint egy rongyot”. A vonat most néhány nehézkes rándulással felgyorsított, a kerekek vadul csattogni kezdtek a síneken, s rajta rég feledett, zavaros, maró szégyen lett úrrá, amint e még mindig rászegeződő, gátlástalan, erőszakos tekintet sugarában sajgón… perzselni… kezdték telt, súlyos mellei. Két karja, amikkel legalább eltakarhatta volna őket, egyszerűen nem engedelmeskedett az akaratának: mint akit kikötöttek, és nem tehet megalázó pőresége ellen semmit, egyre védtelenebbnek, egyre meztelenebbnek érezte önmagát, és tehetetlenül kellett tudomásul vennie, hogy minél inkább szeretné… elrejteni… asszonyi teltségét, az annál leplezetlenebbé lesz. A kártyásoknál ekkor goromba civakodással épp véget ért egy újabb parti, s az ellenséges zsongás bénító folytonosságát fellazító zajban – mely mintegy rést vágott gúzsba kötött akaratának a szabadulás felé – bizonyára sikerült is volna legyőznie ezt a szerencsétlen kábulatot, ha nem történik rögtön ezután valami még rosszabb, szinte csak azért, gondolta kétségbeesve, hogy megpróbáltatásait betetőzze. Amikor ugyanis ösztönös szégyenérzettől hajtva, amolyan önkéntelen ellenállással, melleit rejtő óvatos mozdulattal fejét lehajtotta, háta meggörnyedt, és vállai előreestek, ijedten eszmélt rá, hogy föltehetően a szokatlan testtartástól melltartója – hátul – kikapcsolódott. Megrökönyödve nézett föl, s már valójában meg sem lepődött, hogy a két szem rendületlenül rámered, a férfié, aki – mintha csak tudta volna, milyen nevetséges balszerencse érte – ekkor cinkosan rákacsintott. Pflaumné tisztában volt vele, mi fog történni most, de ez a szinte végzetszerű baleset annyira megzavarta, hogy csak ült dermedten, s az egyre sebesebben haladó szerelvény szabálytalan zökkenéseinek robajában ismét csak tehetetlenül, szégyentől égő arccal kellett elviselje a kárörvendő s ugyanakkor megvetően magabiztos szempárt, amint az a melltartó szorításából kiszabadult s a vagon rázkódásától vidáman föl-le ugrándozó melleire tapad. Még egyszer felnézni nem mert, hogy meggyőződjön róla, de biztos volt benne: most már nemcsak a férfi, hanem az összes „utálatos paraszt” is az ő vergődését bámulja, szinte látta is, amint a torz, mohó, vigyorgó pofák lassan körülveszik… s e megalázó kín talán soha nem ér véget, ha ekkor a kalauz – egy kölyökképű, erősen pattanásos siheder – a hátsó kocsiból nem lép be a vagonba; a harsány kamaszhang („A jegyeket kérem!”) végre kiszabadította e szégyenletes csapdából, gyorsan kivette retiküljéből a jegyét, s melle alatt keresztbe fonta a karjait. A vonat újból megállt, ezúttal ott, ahol kellett, s mikor – hogy ne kelljen a mostanra valóban ijesztő arcokra néznie – gépiesen elolvasta a gyöngén kivilágított állomás tetején a falu nevét, a legszívesebben fölkiáltott volna a megkönnyebbüléstől, mert a már jól ismert, de utazásai előtt azért örökösen átböngészett menetrendből tudta, innen csak néhány perc a megyeszékhely, és ott („Le fog szállni! Le kell szállnia!” – erősítette magát) üldözőjétől bizonyára megszabadul. Görcsös izgalommal figyelte a késés okáról érdeklődők csúfondáros kérdései miatt csak lassan közeledő kalauzt, s noha elhatározta, ha odaér, azonnal segítséget kér tőle, a körülötte rikácsoló emberektől megriadt gyerekarc annyira távol állt a hivatalos személy védelmet ígérő tekintetétől, hogy mire az megállt mellette, ő összezavarodva csupán azt tudta megkérdezni, merre van a mosdó. „Hol lenne? – felelte idegesen a fiú, s kilukasztotta a jegyét. – Ahol szokott. Elöl is, hátul is.” „Á, persze!” – rebegte egy mentegetőző mozdulat kíséretében Pflaumné, s már pattant is föl a helyéről, majd magához szorítva retiküljét, az épp induló vonat mozgásától jobbra-balra dőlve sietve hátrament az ülések között, s mire észbe kapott, hogy bundáját az ablak melletti fogason hagyta, már kint is volt a WC összerondított helyiségében, hátát zihálva a bezárt ajtónak vetve. Tudta: a lehető leggyorsabban cselekednie kell, mégis legalább egy percbe telt, míg – lemondva arról, hogy máris visszarohan a drága bundáért – összeszedte magát: a folytonos rázkódástól imbolyogva levetette a kosztüm kabátkáját, egy pillanat alatt kibújt a blúzból, majd a kabátot is, a blúzt is, a retikült is a hóna alá fogva egészen a válláig fölrántotta rózsaszínű kombinéját. Ideges sietségtől remegő kézzel fordította el testén a melltartót, majd, hogy látta, a kapocs („Istennek hála!”) nem ment tönkre, megkönnyebbülten fölsóhajtott; gyorsan eligazította hát magán, s kapkodva, ügyetlenül öltözködni kezdett, amikor a háta mögött, odakint, óvatosan, de azért tisztán hallhatón, valaki megkopogtatta az ajtót. Volt valami ebben a kopogtatásban, a bizalmasságnak egy nyilvánvaló árnyalata, ami – különösen azok után, amiken eddig keresztülment – érthetően megijesztette, de aztán arra gondolva, hogy nyilván csak felzaklatott képzelete játszik vele, már csak bosszúságot érzett, amiért siettetik; folytatta hát a félbehagyott mozdulatot, vetett egy felületes pillantást a mocskos tükörbe, s épp nyúlt volna a kallantyú után, hogy kilépjen, amikor a kopogás türelmetlenül megismétlődött, majd nem sokkal ezután megszólalt egy hang: „Én vagyok.” Elhűlve kapta vissza a kezét, s mikor rádöbbent, ki is lehet az, a sarokba szorítottságnál is erősebb lett benne egy kétségbeesett értetlenség, mert e fojtottan rekedt férfihangban nyomát sem lehetett érezni a támadó, alantas erőszakosságnak, inkább valami unott sürgetés rezgett benne, hogy ő, Pflaumné, nyisson már végre ajtót. Egy ideig egyikük sem moccant, mintha mindketten a másiktól várnák a magyarázatot, s Pflaumné csak akkor értette meg, miféle aljas félreértés áldozata lett, amikor üldözője türelmét vesztve idegesen rávert a kilincsre, és dühösen bekiáltott: „Na! Mi lesz már?! Cicázni igen, tömni nem?!” Rémült szemekkel nézett az ajtóra. Mint aki nem akar hinni benne, keserűen megrázta a fejét, s torkát elszorította a „pokoli praktikával kijátszottak” döbbenete, akiket támadás épp onnan ér, ahonnan a legkevésbé várják. Az igazságtalan vádtól és a leplezetlen trágárságtól viszolyogva csak lassan fogta föl, hogy – bármilyen hihetetlen, hiszen… valójában… mindvégig ellenállt – a borostás képű a kezdet kezdetétől azt hitte, épp ő az, aki fölkínálkozik, amiként lépésről lépésre az is világossá vált előtte, miképp is értette ez a „romlott szörnyeteg” a levetett bundát… a kínos balesetet… s tudakozódását a mosdó után: ajánlatként, hajlandósága egyértelmű bizonyítékául, egyszóval a bűnös üzekedés olcsó fogásainak arcpirító sorozataként, olyannyira, hogy most már nemcsak egy becsülete és tisztessége elleni gyalázatos támadással kellett szembeszállnia, de azzal is, hogy egy ilyen pálinkától bűzlő, koszos, undorító alja ember úgy beszéljen vele, mint „valami utolsó nőszeméllyel”. A sértett düh, amely erre elfogta, fájóbbnak bizonyult még védtelenségénél is, így aztán – s mert a szorító csapdát sem bírta már tovább – az elszántságtól meggörnyedve, izgalomtól elfúló hangon odakiáltotta neki: „Takarodjon! Vagy segítségért kiáltok!” Egy pillanatnyi csönd után – erre – a férfi ököllel az ajtóra ütött, majd olyan hideg megvetéssel, hogy Pflaumnénak beleborsózott a háta, azt sziszegte: „Szórakozz a nénikéddel, vén lotyó. Annyit sem érsz, hogy rád törjem a budit, és belefojtsalak a küblibe.” A fülke ablakán a megyeszékhely szélső fényei csaptak be szaggatottan, a szerelvény már váltókon bukdácsolt keresztül, s neki, hogy el ne essen, meg kellett kapaszkodnia a fogantyúban. Hallotta a távolodó lépteket, az előtérből a kocsi belsejébe nyíló ajtó éles csapódását, s mert ebből megértette, hogy a férfi, ugyanazzal a dermesztő hányavetiséggel, amivel rátámadt, ezzel végleg szabadon engedte, a fölindulástól még egész testében remegve sírva fakadt. S noha valójában csak pillanatok teltek el, egy örökkévalóságig tartott, míg a görcsös zokogás e puszta elhagyatottságában egy vakító villanásra a magasból látta önmagát, amint a hatalmas, esti tér sűrű sötétjében veszteglő skatulyányi vonat kivilágított ablakán néz kifelé egy pici arc, az övé: összetörve, szerencsétlenül és elveszetten. Mert bár a szennyes, különös, keserű szavakból biztosra vehette, hogy újabb inzultustól tartania nem kell, megmenekülése legalább olyan mély szorongással töltötte el, mint maga a támadás, hiszen arra sem adódott semmi magyarázat, hogy – ha eddig minden cselekedetének s szándékának értelme kifordult – most vajon minek köszönheti a váratlan szabadulást. Nem hihette, hogy üldözőjét az ő kétségbeesett, megcsukló hangja riasztotta volna vissza, mert úgy érezte, mindvégig nyomorúságos tárgya volt a férfi könyörtelen akaratának, amiként gyanútlan, mit sem sejtő tárgya csupán az ellenséges világnak is, amelynek csupasz hidege ellen, villant meg benne, talán nincs is valódi védelem… … …

A Werckmeister-
harmóniák

Tárgyalás

Mivel Hagelmayer úr, a Híd utcai Pfeffer és Tsa Italkimérés vagy közismertebb nevén a „Péfeffer” ilyentájt már mindenképpen ágyba kívánkozó tulajdonosa egyre szigorúbb tekintettel kezdte nézegetni az óráját – ami azt jelentette, hogy súlyos nyomatékot adva haragosan recsegő hangjának („Nyolckor fájront, uraim!”), hamarosan el fogja zárni az egyik sarokban marasztalóan duruzsoló olajkályhát, lekapcsolja a villanyt, és rájuk nyitva az ajtót, a bekúszó jeges hideggel bírja távozásra nehezen mozduló vendégeit –, a kigombolt vagy vállra vetett bekecsek és pufajkák egymáshoz préselődött sűrűjében derűsen bámészkodó Valuskát egyáltalán nem érte váratlanul, amikor odaszóltak neki, és arra biztatták, ugyan „mutassa mán be, miképp is van az a dolog a főddel meg a hóddal”, hiszen ezt tették tegnap is meg azelőtt is, és ki tudja, hányadszor már az elmúlt évek alatt, ha a nagy hangon bejelentett záróráról – még egy úgynevezett „utolsó fröccs” feltétlen szüksége miatt – el kellett terelni az álmosodó vendéglős makacs figyelmét. A számtalan ismétléstől valójában inkább amolyan gondűző látványossággá csiszolódott magyarázat – amúgy – már senkit sem érdekelt. Nem érdekelte az alvás élvezetét mindennél többre becsülő Hagelmayert, aki „a dolgok rendje” miatt már fél nyolc felé zárórát mondott, nehogy azt higgyék, őt „ezzel az ócska trükkel még bárki megetetheti”, de nem érdekelte a környékről idejáró kocsisok, rakodók, szobafestők és pékek egykedvű gyülekezetét sem, csak hát megszokták már, mint a filléres rizling pocsék ízeit, ragaszkodtak hozzá, akár karccal megjelölt korsóikhoz, amiként sürgősen elhallgattatták és letorkolták az időnként nekitüzesedő Valuskát is, ha az – hogy „a kozmosz lélegzetelállító tágassága felé vezesse tovább kedves barátait” – olykor megpróbált áttérni a tejútrendszerre, mert egészen bizonyosra vették, hogy új bor, új korsó, újféle szórakozás mind, mind „rosszabb lesz csak, mint a régi”, mert egyáltalán nem akartak itt már semmiféle kétes változatosságot, s mert a közös, néma tapasztalat, tudniillik, hogy minden átalakítás és elmozdítás, minden kiigazítás és beavatkozás: romlás – általánosnak volt mondható. S ha így zajlott ez rendszerint, még inkább így álltak a dologhoz mostanában, amikor szorongó figyelmüket jó néhány magyarázat nélkül maradt esemény mellett főként az errefelé, december elején mégiscsak rendkívüli, tizenöt-húsz fokos, dermesztő hideg, ez az egyetlen hópehely nélkül rájuk szakadó fagy kötötte le, amely oly mértékben mondott ellent a természet működéséről, egy évszak szabályos beköszöntéről kialakult korábbi tapasztalataiknak, hogy kénytelenek voltak arra gyanakodni, valami körülöttük („Az égbe? A fődbe?”) gyökeresen megváltozott. Zavar és nyugtalanság közt, amolyan ideges szomorúságban éltek hát hetek óta, s mert ma az estefelé kiragasztott plakátokról még annak is hírét vették, hogy a környező aprócska helységekből származó mendemondák miatt a szinte elűzhetetlen balsejtelem övezte óriásbálna holnapra elkerülhetetlenül ideér, már akkor részegek voltak valamennyien (hisz: „Ki tudja azt, mi lesz ebből, ki tudja azt, mi készül itten…!”), amikor Valuska a maga örökös vándorútjának eme állomására a szokott időben megérkezett. Ő persze – noha tanácstalan képet vágva maga is gondterhelten csóválta meg a fejét, ha valahol megállították, és odaszóltak neki (hogy: „Nem értem én, te János, nem értem én ezt az ítéletidőt…”), mint ahogy bámész érdeklődéssel végighallgatta azt is, amit itt a „Péfefferben” az érthetetlen mód rejtélyes, veszedelmes hírű cirkuszról és helyi esélyeiről mondogattak egymásnak az emberek – mégsem bírt mindezeknek különösebb jelentőséget tulajdonítani, s így aztán a produkciójával szembeni közönyben tényleg az egyetlen volt, aki nem unta meg, és nem szűnt meg lelkesedni érte, sőt hogy újra meg újra megoszthatja élményeit a többiekkel, s velük együtt maga is átélheti ma „a természetnek ezt a szent pillanatát”, annak már puszta lehetősége is lázas izgalommal töltötte el. Mit bánta ő most a fagytól szenvedő várost, mit érdekelte őt, hogy „mikor esik már végre legalább a hó”, hisz azt remélte, ha majd minden változtatás nélkül előadott mutatványának rendesen a végére ér, akkor ez a lázas izgalom, a csupán pillanatokig tartó drámai csöndben ez a heves, feszítő érzés benne… egyszeriben… megint, mint eddig is, édes, tiszta, fölülmúlhatatlan örömmé lesz – olyannyira, hogy még a szokás szerint jutalmaként odanyújtott bor idegen íze sem tűnik majd bizonyára olyan kellemetlennek, a szódával hígított boré, amit egyébiránt (akár a pálinkát meg a sört) hosszú esztendők alatt sem sikerült megszeretnie, ugyanakkor azonban visszautasítania sem, mert ha elhárítja „kedves barátainak” ezt az újra és újra s nyilván ma is megnyilvánuló szeretetét, vagy nem leplezi eme viszolygását esetleg valami szirupos likőrrel (és bevallja végre, hogy valójában még mindig csak az édes szörpöket kedveli), tudta, Hagelmayer úr a „Péfefferben” sokáig semmiképpen nem tűri meg. Márpedig ilyen jelentéktelen apróság miatt sem a vendéglős, sem a törzsvendégek könnyen elveszíthető bizalmát nem játszhatta el, minthogy ha este hat felé rajongva szeretett, híres pártfogójánál már végzett (akinek egyébként iránta tanúsított baráti érzelmei előtt nemcsak a város polgárai, de ő maga is kissé értetlenül állt, ezért aztán a tőle telhető legnagyobb odaadással igyekezett meghálálni azt), ha tehát körülötte, Eszter úrnál már mindent elrendezett, és magára kellett hagyja, szüntelen körútja egyik állandó menedékeként ide tért be nap mint nap időtlen idők óta, épp dermedt érintetlensége folytán e számára oly bensőséges ivó biztonságos falai és „jóakaratú emberei” közé, s mert így Hagelmayer úr víztorony mögötti üzletét – mint olykor bevallotta a rezzenetlen arcú kocsmárosnak – már-már amolyan második otthonának tekintette, igazán nem csoda, ha ezt egy-egy pohárka likőr vagy bor miatt meg sem kísérelte kockára tenni. S amikor „másodikat” mondott, mondhatott volna akár „elsőt” is, mivel azt a fesztelenséget és felszabadultságot, ami nagy gonddal ápolt idős barátja lefüggönyözött szobájának állandó félhomályából éppen az ő megszeppent, elfogódott tisztelete, az emberi közösségnek azt a családias melegét pedig, ami a Harrer úr hátsó kertjében lakásául szolgáló néhai mosókonyhából egymagára hagyatottsága miatt hiányzott, itt megtalálta, és csak itt találta meg, a „Péfefferben”, ahol, úgy vélte, befogadták, s amiért mindössze annyit kellett megtegyen, hogy szerepének – majdhogynem napról napra hibátlanul megismételni, ha kérik, „az égitestek mozgásának egy rendkívüli eseményét” – maradéktalanul megfelel. Befogadták hát, s még ha az iránta tanúsított bizalom megalapozottságáról időről időre több mint szenvedélyes előadásaival meg is kellett győznie őket, az tagadhatatlan, hogy nyers évődésük ártalmatlan, készséges, egyetlen célpontjaként a többiekétől igencsak elütő „fizimiskája” ellenére a Hagelmayer-kocsma elválaszthatatlan tartozékának érezhette magát. Mindamellett azonban közéjük tartozásának ez a folyamatos elismerése – ha táplálta is természetesen – egyedül ébren tartani nemigen tudta volna a lelkesedéstől meg-megcsukló szavainak lobogó tüzét, mert erre valójában csak a „tárgy” volt képes, az a szüntelen és rendre valóra váló lehetőség, hogy az elfogyasztott boroktól bizonytalanul imbolygó, többnyire bambán maguk elé meredő kocsisok, rakodók, szobafestők és pékek – neki úgy tűnt: testvéries – közössége előtt pillanthat bele „a kozmosz monumentális nagyszerűségébe”. Ha elhangzott a biztató szó, körülötte máris megszűnt az amúgy is csak homályosan érzékelt világ, nem tudta már, hol van, és kik között, mint aki egyetlen varázsütésre mesebeli térbe lendül hirtelen; ami földi volt, azt ilyenkor azonnal elveszítette szem elől, minden súly, szín, forma egyszeriben feloldódott egy végleges könnyűségben, mintegy elpárolgott maga a „Péfeffer” is, s úgy tűnt neki, ez a testvéries közösség ott áll már Isten szabad ege alatt, s tekintetét ebbe „a nagyszerűségbe tartja”. Kár volna tagadni persze, hogy erről az utóbbiról aztán végképp szó sem lehetett, hiszen ez a sajátos gyülekezet meglehetős csökönyösséggel még mindig a „Péfefferben” vesztegelt, s esze ágában nem lévén efféle bizonytalan kalandba bocsátkozni, egyelőre annak sem igen adta jelét, hogy az ekkor már semerre sem szóródó figyelmet Valuskára irányító magányos felszólításnak (miszerint: „Nézzék mán! A János megin bemutassa!”) valamelyest is engedelmeskedni fog. Néhányukat, akiket a kályha melletti sarokban, a fogas alatt vagy a pultra dőlve terített le hirtelen az álom, ágyúszóval sem lehetett volna már életre kelteni, de megérteni azok is csak igen lassan voltak képesek, miről van szó, akik elveszítvén a holnapra várt szörnyetegről zajló beszélgetés fonalát, üveges szemekkel talpon maradtak, noha kétségtelen volt, hogy – tekintettel az egyre csak az óráját nézegető morcos kocsmárosra – leterítettek és talpon maradottak mind, mind teljesen és maradéktalanul egyetértenek magukban a dologgal, még akkor is, ha ennek csupán egyikük, egy szederjes képű péklegény bírt egyetlen éles fejbólintással kifejezést adni. Valuska természetesen az ily módon beállt egyértelmű csöndben már a készülődő figyelem határozott jelét látta, s annak a tetőtől talpig mészfoltos szobafestőnek a segítségével, aki az imént a javaslatot tette, a földi eligazodás szinte öntudatlan maradékával kezdett helyet csinálni magának a sűrű cigarettafüstben úszó vendéglő közepén: a két mellmagas állópultot, ami mindenképpen útban volt, hátrébb tolták, s mikor alkalmi segítőtársának erőteljes biztatása, hogy „ugyan hátráljanak mán egy kicsit a falho!”, a korsóikba kapaszkodó emberek gépies ellenállása miatt hiábavalónak bizonyult, végül ugyanezt kellett tegyék velük is, akik némi elevenséget már csak akkor mutattak, midőn a csoszogás és a kényszerű hátrálás okozta kisebbfajta zűrzavar elültével az ekképpen szabaddá tett térbe lépő s valamelyest még lámpalázas Valuska választása a festőn kívül – merthogy ők álltak hozzá a legközelebb – egy hórihorgas, kancsal kocsisra és az itt csak „Szergej”-nek nevezett, nagydarab szállítómunkásra esett. A még meglepően élénk szobafestő alkalmasságához és hajlandóságához, mint ezt az előkészületekben tanúsított ügyessége már megmutatta, nem is fért semmi kétség, ám a másik kettőről aligha lehetett ugyanezt állítani, hisz túl azon, hogy egyelőre, jól láthatóan, a leghalványabb fogalmuk sem volt arról, mi megy itt végbe, és mit lökdösődnek itt velük egyszeriben, az egymást megtartó tömeg korábbi támasztóerejétől megfosztva meglehetősen kedvetlenül s minden értelem nélkül bámultak maguk elé a kocsma közepén, és ahelyett hogy odafigyeltek volna Valuska általános bevezetőjére, nem az ezekből sugárzó – számukra amúgy is követhetetlen – izzó elragadtatással, hanem egy le-lecsukódó szemhéjaikra nehezedő nyomással próbáltak megküzdeni, mert az ekképpen még csak pillanatokra, de egyre gyakrabban rájuk boruló éjszakában oly veszedelmes szédülés fogta el mindkettejüket, amelynek örvénylő zűrzavara az általuk megszemélyesítendő égitestek lenyűgöző keringéséhez méltónak éppenséggel nem volt mondható. De Valuskának, ahogy most befejezte szokásos, zaklatottan örvénylő prológusát „az ember alázatos szerepéről a világegyetemben”, és imbolygó segítőtársaihoz lépett, mindez igazán nem okozott különösebb gondot, amiként őket hármójukat sem igen látta már, ellentétben ugyanis „kedves barátaival”, akiknek alvó képzelete e három kiválasztott nélkül nehezen mozdult volna meg (ha megmozdult egyáltalán), neki semmi sem kellett az elrugaszkodáshoz, sőt elrugaszkodnia sem kellett nagyon, hogy innét, egy picike földi település emésztő szárazságából máris „az Ég mérhetetlen óceánjára” ússzon át, hisz gondolatban és képzeletben, melyek benne sohasem váltak széjjel, idestova harmincöt esztendeje itt hajózott a csillagos mennyezet varázsos csöndjének habjai között. Jószerivel nem volt semmije – egész vagyona egy postáskabátból meg a hozzá tartozó vállszíjas táskából, sapkából, bakancsból állt –, így hát e határtalan kupola szédítő távolságaihoz mérhette mindenét, s míg ott, abban a beláthatatlan, óriási térben otthonosan és szabadon közlekedhetett, emitt lent, ennek „az emésztő szárazságnak” amazzal összevethetetlen szűkösségében épp szabadságának foglyaként nem lelte a helyét, s vetette ragyogó szemeit a számára oly barátságos, noha sötét és elbutult arcokra, mint most is, hogy a jól ismert szerepeket kiosztandó megállt a langaléta kocsis előtt. „Maga a Nap” – mondta neki halkan, a füléhez hajolva, s meg sem fordult benne, hogy annak egyáltalán nincsen ínyére, amiért összetévesztik valakivel, éppen őt, aki ráadásul e sértés ellen – le-lecsukódó szemhéjával s a fenyegető éjszakával lévén elfoglalva – még tiltakozni sem bír. „Maga a Hold” – fordult aztán Valuska hátra, a megtermett rakodóhoz, aki erre – mintegy jelezve, hogy „részéről egyre megy” – óvatlanul megrántotta a vállát, majd azonnal makacs kísérletekbe kezdett, hogy heves, körkörös, kaszáló karcsapásokkal visszanyerje a meggondolatlan mozdulattól elveszített egyensúlyát. „Én meg a főd, ha nem tévedek” – bólogatott előzékenyen Valuska felé a szobafestő, aztán megragadva a görcsösen kalimpáló „Szergej”-t, odaállította a kör közepére, szembefordította a kíméletlen alkonyat támadásaitól egészen elkomorodott kocsissal, s készségesen, mint aki tudja a dolgát, mögéjük lépett. S míg Hagelmayer úr, teljes takarásban a négyőjüket gyűrűként körbefogó emberektől, tüntetően ásítozva, majd zajos pohár- és rekeszcsapkodással az idő szakadatlan múlására figyelmeztette a pultnak ezúttal hátat fordító vendégeit, Valuska világos és mindenki számára érthető magyarázatot ígért, mint mondta, egy rést, amelyen át „mi, egyszerű emberek is megérthetünk valamit a halhatatlanságból”, s ehhez mindössze annyit kért, lépjenek ki vele most egy határtalan térbe, ahol „az állandóság, a béke és a tágasságot hordozó üresség az úr”, s képzeljék el, hogy itt, e felfoghatatlan, végtelen, zengő csendben áthatolhatatlan sötétség van mindenütt. A „Péfeffer” közönségét az unalomig ismert szavaknak ez az indokolatlan fennköltsége – ellentétben a régi időkkel, midőn még harsány röhögés fogadta volna a dolgot – mára már tökéletesen hidegen hagyta, mindamellett korántsem esett nehezükre, hogy eme felszólításnak eleget tegyenek, hisz – mi tagadás – egyelőre mást se nagyon láttak maguk körül, mint teljes és „áthatolhatatlan” sötétséget; ami azonban megszokott szórakozásukat illeti, az ezúttal sem maradt el, mert azt még sajnálatos állapotuk dacára sem tudták néhány derűs horkantás nélkül megállni, mikor Valuska a tudomásukra adta: ebben a „végtelen éjszakában” a bortól egészen eltompult kancsal kocsis „minden élet és melegség forrása, vagy más szavakkal: a fény”. Mondani sem kell talán, hogy a kozmosz ésszel felérhetetlen méreteihez képest itt meglehetős helyszűke volt, így, amikor arra került a sor, hogy beinduljon végre az égi mozgás, Valuska eleve lemondott a valósághű szemléltetés maximumáról, s meg sem kísérelve keringésre bírni a kör közepén lehorgasztott fejjel álló, csüggedt és magatehetetlen kocsist, szokásos instrukcióival most csupán „Szergej”-t s az egyre felvillanyozottabb szobafestőt látta el. Ám kezdetben még így sem ment minden olajozottan: ellentétben ugyanis a hamiskásan az éledező nézőkre vigyorgó Földdel, aki a kettős forgás nehéz műveletét önmaga s a hórihorgas Nap körül akrobatákat megszégyenítő ügyességgel és könnyedséggel oldotta meg, a Hold már Valuska első finom taszítására eldőlt, mintha fájdalmas hír taglózta volna le, s mert minden jó szándékú körültekintés ellenére a további kísérleteknek is az lett a szomorú eredménye, hogy újra és újra talpra kellett állítani, a lelkesen ide-oda szaladgáló s átszellemült magyarázatában („…Itt… most… még csak az általános… mozgást… fogjuk tapasztalni…”) minduntalan megakadó Valuska is belátta, talán mégiscsak jobb lesz, ha a túlságosan rossz bőrben lévő rakodó helyett valamelyest alkalmasabb segítőtárs után néz. Ekkor azonban a publikum növekvő derűje közepette a Hold váratlanul megemberelte magát, s mintha csak szervei szörnyű szédülésének hatásos gyógyszerét találta volna meg, zömök lábait félfordulatonként éles szögben kitámasztva elszántan – noha az eredetileg megadott iránnyal ellentétesen – keringeni kezdett, s olyannyira belejött, hogy nemcsak ebben a – leginkább még a népszerű csárdás lépéseire emlékeztető – bolygómozgásban bizonyult a továbbiakban kitartónak, de kismértékben még („…haméjszeh… fehtöh… kritekerm… nyahtoh!”) beszédkészségét is sikerült visszanyernie. Együtt volt hát végre minden, s Valuska – miután verejtékező homlokát törölgetve félreállt egy percre, hogy még véletlenül se takarja el senki elől a látványt, s kivétel nélkül mindenkinek módja legyen zavartalanul elgyönyörködni a Föld, a Hold s a Nap ily módon eredményesen megszervezett működésének isteni összhangjában – most már a tárgyra tért; sapkáját egy pillanatra felemelve hátrasimította szemébe lógó haját, egy heves kézmozdulattal ismét magára irányította a körben állók – érzése szerint – ekkor már pattanásig feszült figyelmét, s belső tűztől kipirult arcát mintegy az Égre emelte. „Kezdetben szinte… észre sem vesszük, milyen rendkívüli események szemtanúi vagyunk… – szólalt meg egészen halkan, s a suttogóra fogott hangra, a később majd annál viharosabb röhögés reményében, egy csapásra teljes csönd lett az ivóban. – A Nap ragyogó fénye… – intett széles mozdulattal a rászakadó bajok ellen fogcsikorgatva küzdő kocsisról a körülötte önfeledten köröző szobafestőre – meleggel és… világossággal árasztja el a Föld… feléje forduló oldalát. – Szelíden megállította a kaján képpel a nézőkre kacsingató Földet, szembefordította a Nappal, aztán mögé lépett, hátulról ránehezedett, szinte átölelte, s válla fölött áthajolva – mintha ő csupán a többiek médiuma lenne, amolyan kizárólagos tekintet –, az úgymond »szembevakító fényben« hunyorogva az imbolygó kocsisra nézett. – Állunk ebben a… tündöklésben. Aztán hirtelen… csak annyit látunk, hogy a Hold korongja… – kapta el s tolta a Nap meg a Föld közé az addig konok csárdásléptekkel a festő körül forgó »Szergej«-t –, …hogy a Hold korongja… egy horpadást… egy sötét horpadást alkot a Nap lángoló gömbjén… Ez a sötét horpadás egyre nő… Látják? – nyúlt ki újra a festő mögül, s tolta meg gyengéden az ettől végképp haragra gerjedő, de tehetetlen rakodót – …így aztán… Látják? …nemsokára, ahogy a Hold mindjobban eltakarja… a Napból már csak egy keskeny… vakító sarlót… látunk az égen. És a következő pillanatban – súgta most izgalomtól elfúló hangon Valuska, s tekintetét ide-oda futtatta az egy vonalban álló kocsis, rakodó és szobafestő között – …mondjuk, déli egy óra van… egyszeriben drámai fordulat tanúi leszünk… Mert… váratlanul… néhány perc alatt… körülöttünk lehűl a levegő… érzik?… beborul az ég… és aztán… egészen elsötétedik! A házőrző kutyák felvonyítanak! A nyúl riadtan meglapul! A szarvascsorda rémült futásba kezd! S ebben a félelmetes és érthetetlen alkonyatban… még a madarak is (»A madarak!« – kiáltotta Valuska, és átélt döbbenetében magasba emelte a kezeit, amitől postáskabátjának bő szárai mint a denevérszárnyak lendültek rögtön széjjel) …még a madarak is megzavarodnak, és a fészkükre szállnak!… És… csend lesz. És… elnémul minden élő. És… nekünk is percekig a torkunkra forr a szó… Megindulnak a hegyek? Ránk dől… az ég? A föld beomlik alattunk? Nem tudjuk. Bekövetkezett a teljes napfogyatkozás.” Az utolsó mondatoknak, jóllehet ezeket is, mint a korábbiakat, évek óta ugyanazzal a profetikus átszellemültséggel, ugyanabban a sorrendben és anélkül adta elő, hogy akár csak egyetlen hangsúllyal is eltért volna a megszokottól (s így nem is lehetett bennük voltaképpen már semmi meglepő), e különös erejű szavaknak tehát, s ahogy elhangzásuk után csapzottan és kimerülten, a válláról folyton lecsúszó postástáska szíját igazgatva, derűsen mosolygó arccal rájuk nézett, nos, mindennek ezúttal is volt valamelyes kiszámíthatatlan, némiképp zavarba ejtő hatása a jelenlévőkre, mert vagy egy fél percig egyetlen pisszenés nem hallatszott a zsúfolt kocsmában, s a kétségkívül magára talált, ám most újra elbizonytalanodott s épp ezért megint csak tompa ürességgel Valuskára meredő törzsközönség meglehetős tanácstalanságban mintegy megtorpant saját kedélyes befejezésre vágyó indulatai előtt, mintha mégiscsak lett volna abban számukra valami határozottan nyugtalanító, hogy míg „félnótás Jánosuk” visszatérni ebbe az „emésztő szárazságba” azért nem bír, mert amazt, az „égi óceánt” sohasem hagyta el, addig ők, csiszolt korsóik fénytörésében megannyi sivatagi hal, mindvégig ki sem mozdultak innen.

Egy pillanatra túl szűk lett az ivó?
Vagy: túl bő a világ?
Hiába hallották már számtalanszor
ezeket a szavakat,
az „elsötétedő ég”,
a „beomló föld”
s a „fészkükre szálló madarak”
vad kolompolása
megint csak egyszer
enyhített volna bennük valamit,
aminek égő viszketéséről
tudomásuk eddig nem is lehetett?

Aligha; … … …

Sermo super
sepulchrum

Levezetés

A rumos meggybefőtt volt a legjobb. Ízlett neki a többi is, de most, hogy pontosan kétheti megfeszített szervezőmunka után eljött az a nap, amikor egy nagy jelentőségű délutáni eseményig már apróbb részletkérdésekre is futván az időből, „társadalmi hasznosítás” címén az imént Harrerrel megosztoztak a Pflaumné lakásából tegnap a Városháza pincéjébe szállíttatott hagyaték úgynevezett „romlandó készletein”, és el kellett döntse, a sonkák és szalonnák mellett a magának fönntartott s ideiglenesen a titkári szoba szekrényébe fölhordatott befőttek közül melyik volna reggeli gyanánt a leginkább kedvére való, határozottan erre esett a választása, nem azért, mert az őszibarack és a körte minősége a meggyét nem érte el, elérte, hanem mert amint belekóstolt „a szomorú sorsra jutott Pflaumnénak” ebbe a rafinált készítményébe, a rumba áztatott gyümölcs „enyhén húzós fanyarával” együtt – egy szinte özönvíz előtti esti látogatást idézvén benne fel – rögtön szétfutott a szájában a győzelem íze is, a diadalé, amelynek mind ez ideig csak rövid tudomásulvételére szorítkozhatott, ma viszont végre át is adhatta magát neki, hisz itt áll előtte, helyezkedett el kényelmesen hatalmas íróasztala mögött, egy egész délelőtt, midőn más dolga sincs, mint kiskanalával az üveg fölé hajolva, hogy el ne csöppenjen a leve, egyet-egyet kiemelni s elropogtatni a meggyből, és elmerülve a megszerzett hatalom zavartalan élvezetében, föleleveníteni a hozzávezető út döntő állomásait. Mert úgy vélte, nem túlzás, ha az elmúlt tizennégy nap történetét „valóságos hatalomátvételnek” nevezi, amely az „arra érdemest” egy Honvéd közi hónapos szobából s a Nőtanács tagadhatatlanul előremutató, de csekély jelentőségű posztjáról egyenesen a Városháza titkári székébe röpítette, nem túlzás, harapott félbe egy újabb meggyet, s köpte a magot a lábához húzott papírkosárba, mivel ez a kitüntető tisztség valójában nem más, mint egy „tisztán látó fensőbbség felismerésének kézenfekvő következménye”, amely fensőbbség ellentmondást nem tűrő eréllyel egyszer s mindenkorra ama személyre bízta a várost, aki erre méltónak bizonyult, kinyilvánítván, hogy csináljon vele, amit (majdnem azt mondta: akar) …nos, amit jelenének és jövőjének érdekében ő, Eszterné, a két héttel ezelőtt még fölháborító mód háttérbe szorított, mára azonban a helyzet teljhatalmú urává lett („…s tegyük hozzá – tette hozzá egy futó mosoly kíséretében –: a minden pálmát egyszerre learató…”) asszony helyesnek ítél. Természetesen arról szó nincsen, hogy „a sült galamb csak úgy a szájába pottyant”, megvolt az ára, hisz mindent kockára tett, míg idáig eljutott, az ellen azonban, hogy pályáját „egy üstökösével vessék össze”, nem tiltakozott volna, mert ha most belegondolt, sikerének szédítő sebességét nemigen tudta maga sem más egyébhez hasonlítani; nem, hiszen mindössze tizennégy nap kellett hozzá, hogy az egész város „úgyszólván ott heverjen a lábai előtt”, tizennégy nap vagy inkább csak egyetlen éjszaka, sőt tulajdonképpen csupán néhány óra, ami alatt eldőlt, „ki kicsoda, s hol van itt igazi erő”. Néhány óra, merengett Eszterné, ennyibe tellett ugyanis, míg azon a sorsdöntő estén vagy pontosabban kora délután valami égi sugallatra fölfogta, a formálódó eseményeket nem megakadályozni kell, hanem éppen ellenkezőleg, szabadjára engedni, amennyire csak lehet, szinte a zsigereiben érezte meg, mit tartogat számára „az a háromszáz sötét bandita” a Piactéren, már persze, volt kénytelen akkor ezzel is szembenézni, „ha nem csupán amolyan anyámasszony katonája mind, s nem futnak majd, midőn a tettre kerül a sor, saját árnyékuktól gyáván széjjel”. De azok, dőlt hátra most a széken, igazán nem riadtak vissza semmitől, ő viszont, attól kezdve, hogy döntött, egyetlen pillanatra nem veszítette el a fejét, minden eshetőséggel számolt, halálos biztonsággal „lépett, amikor kellett”, s a „helyzet” olyan mérnöki pontossággal haladt a lehető legkívánatosabb irányba, hogy néha, főként az éjszaka második felében, már kezdte úgy érezni magát, mint aki sokkal inkább irányítja és szervezi, nem pedig kihasználja a fejlemények neki mindenképp kedvező lényegét. Ő, hajolt előre, s kapott be megint egy meggyet, értékeinek világos tudatán túl gőggel, üres felfuvalkodottsággal véleménye szerint soha nem volt vádolható, ám „engedtessék meg neki”, legalább most, így, magányos meggyezgetés közben, hogy ne csupán az „eseményszervezés alapötletét tekintse zseniálisnak, hanem az aprómunkát is”, amelynek híján a legnagyszerűbb gondolatra sem várhat egyéb, mint csúfos kudarc. Nem, elismeri, nem kívánt átlagon fölüli intelligenciát, hogy a Honvéd közben az általa létrehozott válságbizottság csekély számú jelen lévő tagját, elsősorban a félelemtől reszkető elnököt mintegy az ujja köré csavarja azon az emlékezetes délutánon, amiként nem került különösebb erőfeszítésébe, hogy az éjszaka beálltával veszélyesen józanodó és „erősítésért induló” kapitányt a többiek számára észrevétlenül – mintha útjára bocsátván csak kikísérné – átcsempéssze bérlőasszonyához, ahol annak, egészen reggelig, sikerült ezt a „levitézlett szeszkazánt” amúgy ihatatlan boraival egy nyilván édes álomhoz odaláncolnia; „nem volt probléma”, biggyesztette le a száját Eszterné, Harrerből a vakon engedelmeskedő szolgát előcsalogatnia, meg azt a „féleszű Valuskát” elhallgattatni s a helyszínről sürgősen eltávolítani sem, aki valamit megneszelvén még képes lett volna, hogy „zúzos agyával” összezavarja, ami ment a maga útján nyílegyenesen – nem, mindez: orránál fogva vezetni a díszes társaságot, valóban nem követelte meg „azt a bizonyos intelligenciát”, a dolgok i-dő-zí-té-se azonban, koppintotta meg kiskanalával az asztal lapját a titkár, i-gen!, elvégre egyberendezni mindent, hogy olajozottan működjön az összes fogaskerék, szinte „improvizatíve megszerkeszteni és realizálni”, hogy egyugyanazon szent pillanatban el is takarítsa az esetleges akadályokat kapóra jött „szövetségesei” előtt, és pontosan ettől izmosodjon is a hírnév, amely őt az ellenállás mind nyilvánvalóbb vezéralakjává emeli, nos, ez „nagyon szerény fogalmazás esetén” sem tekinthető másnak, mint ami teljesítménynek, simított el egy homlokába hulló tincset, „nem éppen mindennapi”. Na jó, legyintett egy maga támasztotta közbevetésre, neki aztán nem kell megmagyarázni, hogy ez az egész aprómunka nem ért volna semmit, ha elhibázza a lényeget, amin „célba vett jövője állt vagy bukott”, hiszen a napnál is világosabb: a részletek időbeli összehangolása mellett a siker mégiscsak azon múlott, a legfőbb időzítésen, tudniillik meghatározni, kitapintani, meg-é-rez-ni az alkalmas pillanatot, amikor Harrerrel „a kapitány nevében” ugraszthatja a Tejporgyár háta mögött órák óta készenlétben tartott s a késleltetésről mit sem sejtő két rendőrt a dzsippel, induljanak erősítésért, éspedig „azonnal”, a megyeszékhely felé… Ha a „felszabadító alakulat” túl korán megjön, az esemény megreked „egy vacak garázdaságnál”, néhány ablaküveg, egy-két kirakat, és másnap megy minden tovább, ha túl későn fojtják el, a háborús méretek könnyen őt magát is elsöpörhetik, s akkor hiába volt: terv, aprómunka, összehangolás; igen, idézte föl ama „hősies órák izzó légkörét” Eszterné, a döntő pontot e kettő közt kellett megtalálnia, és ő, nézett körbe diadalmas tekintettel a titkári szobában, Harrer elismerésre méltó futárszolgálatának és mindig friss információinak hála, meg is találta, hogy más tennivalója aztán már ne is legyen, mint a katonaság bemasírozásának hírére kiereszteni az ajtón „az övéihez hazavágyó, halottfehér elnököt”, majd elrendezgetni mondanivalóját, míg a két rendőr hozta üzenet, miszerint „a helység hőse fáradjon át a Városházára”, megérkezik. Így, visszatekintve, az volt a legcsodálatosabb, hogy amikor odaállt az alezredes elé, egyetlen szóval nem kellett módosítania a tényeken, az igazat mondta, de ami azt illeti, nem is igen tudott volna mást tenni, hiszen „egy éles szívdobbanás” már találkozásuk első pillanatában megsúgta: az egység főparancsnoka nem csupán a városnak, neki magának is a „felszabadítója” lesz. Ám addig is úgy ment minden, mint a karikacsapás, s miután elöljáróban elhárította a megtisztelő minősítést (mondván, ne tekintsék hősnek, ő csak annyit tett, amennyi ilyen körülmények között, midőn a gyámoltalanság, a tehetetlenség, a gyávaság már arcpirító szégyen, egy gyönge asszonytól elvárható), nem volt szükség egyébre, mint szépen sorba rakni és rövid, lényegre törő mondatokban előadni „azt, ami igaz”, hogy ugyanis „karhatalmi mulasztás” történt, semmi több, „a rendőrség feje nem volt a helyén”, ellenkező esetben tudniillik igazán nem fordulhatott volna elő, hogy egy – pár beszeszelt garázda elemtől felheccelt – tömeg ennyire elpimaszodjék. Nem állítja, fűzte hozzá, mikor részletes beszámolóját az eseményekről befejezte, hogy e fejetlenség a város egész állapotát ne jellemezné halálpontosan, hiszen az ok, mely ezt a huligánkodást lehetővé tette, „az általános legatyásodásban” van. Az alezredes úr, intett akkor, azon a „minden szempontból ragyogó” hajnalon Eszterné a tanácsterem ajtaja felé, meg fog döbbenni, ha az odakint várakozó helybéliek emberfeletti türelmet kívánó tanúvallomásait végighallgatja majd, mert tapasztalni fogja, a nyúlszívűeknek micsoda szánalmas gyülekezetével került itt szembe évtizedeken át az, aki a „rend és célszerűség” nemes elveinek szellemében próbálta a valósághoz, rázkódott össze a szóra még most, merengése közben is a titkár, visszavezetni „az ábrándok kocsonyájába beleragadt polgárokat”. Az erő, a tett, a re-a-liz-mus tiszteletéhez, mely azt követeli, hogy az összes önámítót, az összes ködösítőt, az összes cselekedni képtelent egyszerűen „söpörjük el”, azokat, akik gyáván elbújnak „az élet igazi napiparancsai elől”, s akik, hogy ne kelljen tudomást venniük a törvényről, miszerint az élet: harc, ahol győztesek vannak és vesztesek, a puhányok biztonságáról szövögetett ábrándjaik hazug gőzében eltespedve, puha párnácskákkal fojtanának el „minden friss fuvallatot”. Izmok helyett hájak és bőrlebernyegek, edzett testek helyett csupa löttyedtség és fonnyadás, tiszta tekintet helyett a kicsinyes önzés kancsalsága, egyszóval: valóságérzék helyett cukros délibáb! Nem akarja elragadtatni magát, de fullasztó a légkör, így jellemezné, fakadt ki keserűen az alezredesnek akkor Eszterné, amiben itt léteznie kell, persze, ő is tudja: amint mondani szokás, a fejétől bűzlik a hal, de hát hogy mibe sodorta a várost a vezetői rátermettség szembeötlő hiánya, azt a vizsgálóbizottság már láthatta az utcákon, s egészen biztosan levonja belőle a szükséges következtetést… Ám ezen a ponton, emlékezett vissza most kipirult arccal, már alig figyelt oda, mit mond, mert egyre inkább az alezredes hatása alá került, aki – mielőtt „a helység hőse” összezavarodott volna – egy biccentéssel megköszönte a jelentést, s egy „oly sokatmondó pillantás kíséretében” megkérte, vegyen részt a kihallgatásokon is; a hatása alá került, futotta el a melegség a titkárt, az a biccentés pedig végképp lehengerelte őt, hiszen a „szíve” akkor már nemcsak egy árva dobbanással, de heves kalimpálással jelezte, hogy ha ötvenkét éven át senki nem volt képes „működésbe hozni”, most valaki: i-gen! – valaki, aki azonnal a bűvkörébe vonta, valaki, akivel már az első percekben megkezdődött „egy néma párbeszéd”, valaki, aki azt válthatta valóra (azazhogy: váltotta, helyesbített belepirosodva), amire soha nem mert még gondolni sem! Hogy ugyanis „valóba létezik ilyen érzés”, s hogy nem regényes ostobaság az „első látásra” meg az „örökre” és a „vakon”, hogy van ilyen, hogy csak állni, mint a villámsújtott, és kínlódni, a másik ugyanazt érzi-e vajon! Mert ő, attól kezdve, hogy elkezdődtek a kihallgatások, órákon keresztül tényleg „csak úgy állt” a tanácsteremben, s ha nem is mulasztotta el azért figyelemmel kísérni a vizsgálat neki egyre kedvezőbb hangulatát, elkápráztatott lényét „alapvetően” mégiscsak és mindvégig a háttérbe vonult parancsnok tartotta fogva. A termete? A tartása? A fellépése? Nehezen bírta volna ezt megmondani, mindenesetre egészen addig, míg végre „eldőlt a sorsuk”, a „Rám gondol!” és a „Nem! Észre se vett!” között őrlődve azt várta minden percben, hogy most! most áll fel, s jön oda hozzá, valami néma jelet adván, színt vallani! Csupa tűz, csupa lángolás volt belül, hol egy csúcson érezte magát, hol egy szakadékban, ám mindebből senki nem vehetett észre rajta semmit, mert még akkor is, amikor mindenféle kínos közjáték nélkül és Valuska dolgában, lélekjelenlétének hála, a lehető legkedvezőbb eredménnyel megszabadultak a szerencsétlen módon odakeveredett, de a nevét szerencsésen elhallgató Esztertől, s hogy egy cinkos megegyezésnél fogva különböző megbízásokkal eltávolítván Harrert és a hadnagyot, végre kettesben maradtak a teremben, nos, még akkor is képesnek bizonyult uralkodni az arcvonásain, ha az érzelmein nem is, azokat ugyanis, fojtott el most egy boldog mosolyt a szája szögletében, semmiféle hatalom nem tudta volna ekkor már féken tartani. Kivett egy meggyet, a szájába vette, de csak szopogatta, nem harapta el, s közben arra a tíz-tizenöt percre gondolt vissza, ami az üres tanácsteremben ezután következett: az alezredes elnézést kért egy röviddel azelőtti kirohanásáért, amire ő azt felelte, érthető, ha ennyi anyámasszony katonája között egy igazi férfi nem bírja türtőztetni magát, azután az ország közállapotairól esett szó, s mintegy beékelve ebbe, egy röpke párbeszédben, az „egyik oldalról” hálásan tagadva, a „másikról” szenvedélyesen megerősítve, arról is, milyen nagyszerűen áll neki „az a két picike fülbevaló”. Beszéltek még a város jövőjéről, s nem volt köztük vita, hogy „itt bizony egy erős kéz szükségeltetik”, a konkrét feladatokat viszont még ma és talán nyugodtabb körülmények között kellene megtárgyalniuk, vetette föl mélyen a szemébe nézve az alezredes, mire ő – egy pillanatnyi gondolkodás után – elfogadta ezt, s úgy vélte, minthogy magánéletét mindig is a közérdek szolgálatának rendelte alá, egy csésze tea s némi aprósütemény mellett a báró Wenckheim Béla sugárút 36. alatt saját lakása lenne helyszínként erre a legmegfelelőbb… Itt minden eleve el volt rendelve, szögezte le Eszterné aprókat bólogatva, s a nyelvével lassan szétmorzsolta szájpadlásán a meggyet, minden, hisz különben semmi nem magyarázta volna a kölcsönös vonzalomnak, a fellobbanó érzelmeknek, s most már igazán kimondhatja: az egymásra találásnak ezt a robbanásszerűségét, mert minden gyönyörűsége mellett neki ma is az összeillőség, az egymásnak teremtettség fölismerésének ez az azonnalisága, egybesodródásuknak ez a hihetetlen sebessége tűnt a legcsodálatosabbnak, ahogy – mint hamarosan kiderült – nemcsak az ő, de mindkettejük számára tényleg az első pillanatban eldőlt „minden”, ami után ugyan miért is kellett volna több annál a tíz-tizenöt percnél, a másik felé, csendültek meg benne újra az alezredes későbbi szavai, „lerakni a pontonokat”. Nem ingadozott, nem mérlegelt, s úgy készült az estére, hogy a kimondatott, de rövidnek ígérkező „interregnum” halaszthatatlan ügyeit közben félkézzel intézte el, beszédeket mondott a kapualjakban, lecsillapította a siránkozókat, másnapra bejelentette „az újjáépítés kezdetét”, majd – hisz hol volt ő már attól, hogy holmi kofferesdivel szórakozzon! – a Harrer által addigra összecsomagolt cókmókjait néhány trógert felfogadva a Honvéd közből átszállította a Wenckheim úti házba, s miután kijelölte a semmiféle ellenállást nem tanúsító Eszternek, akin mintegy túlléptek az események, a konyha melletti cselédszobát, kidobatta onnan a rogyadozó bútorokat, és sajátjait elhelyezvén benne (ágy, asztal, szék) elfoglalta a szalont. A legszebb ruháját vette föl, a fekete bársonyt, azt, amelyiknek hátul egy hosszú cipzárja van, előkészítette a teavizet, elrendezte az aprósüteményt egy papírszalvétával kibélelt alumíniumtálcán, és gondosan a füle mögé fésülte a haját. Ez volt minden, és nem is kellett több, mert a percre pontosan nyolckor érkező alezredes s az ő, érzéseinek megálljt parancsolni képtelen személyében két tiszta szenvedély találkozott, szenvedély, mely egymáson kívül nem kíváncsi semmi másra, két lélek, mely azt, hogy most már örökre összetartozik, „a testek egybesimulásával” fejezi ki. Ötvenkét esztendőt kellett várjon, de nem várt hiába, mert azon a gyönyörű éjszakán egy igazi férfitól megtudta, „a test a lélek nélkül mit sem ér”, hiszen ama hajnalig tartó felejthetetlen ütközet nemcsak a puszta érzékek beteljesülését jelentette az elalélásig, hanem – és nem szégyellte pirkadattájt ezt a szót használni – a szerelemre ébredést. Soha nem gondolta volna, hogy az „édes csatározásnak ennyi fortélyát” ismeri, s hogy egyáltalán létezik ez a szépséges birodalom, hogy a „szív hullámverése” ilyen felszabadítón részegít, noha, sütötte le a szemét még most is pironkodva, boldogan bevallhatja: a kulcs, amellyel lényének eddig előtte is ismeretlen zugai nyíltak, az alezredes kezében volt. Az alezredesében, akit ekkor már „értelemszerűen Péternek” nevezhetett, s akinek vagy nyolcszor hajthatta erős karjára a fejét, nyolcszor, zárta le a celofánnal s a gumival a befőtt tetejét, miközben nem csupán a város jövőjét rendezték el, hanem érintették az általános helyzetet is. Micsoda ország az, tették föl a kérdést teljes egyetértésben, s ahogy most utánaszámol, hétszer egymás után, ahol hadbírókkal fölszerelkezve s egy teljhatalommal felruházott főtiszt vezetésével egy másra termett harcegységnek kell – úgymond, a helyi karhatalmak támogatására! – ide-oda vonulnia; micsoda ország az, ahol a katonákat úgy használják, mint a tűzoltókat, szédelegjenek csak erre-arra, a persze vérszemet kapott huligánok keltette lángocskákat eloltani! „Azt higgye el, drága Tündém – kesergett újra meg újra az alezredes –, hogy én erre az egy szál tankra, amit a Főtéren látott, szégyenemben már ránézni se nagyon bírok! Úgy cipelem magammal, mint az a vén szivar a bálnáját, csak mutogatom meg ijesztgetek; mióta az eszemet tudom, egy-egy hadgyakorlatot kivéve, ezt a tankot egyszer sem sütöttem el, márpedig én nem cirkuszosnak mentem, hanem katonának, és természetes, hogy lőni akarok!” „Hát lőjön, Péter…!” – felelte ő huncut mód vagy hétszer egymás után, hisz minden egyetértés és holnapra vonatkozó parancs mellett számára akkor a jelen volt a legvarázslatosabb, a szerelmes együttlét kimeríthetetlen édessége, aztán virradatkor a búcsú a ház előtt várakozó dzsipnél, a mindent kifejezni akaró szavak, hogy „Tünde!” s hogy „Péter!”, és az a visszakiáltott, felejthetetlen ígéret, a derengésben lassan eltűnő dzsip ablakából, hogy „amint lehet, jelentkezem!”. Aki őt csak egy kicsit is ismeri, állt most föl íróasztala mellől, igazán nem mondhatja, hogy bármikor is híján lett volna az erőnek, de az az energia, amivel e sorsfordító éjszaka után nekilátott a szervezőmunkának, még saját magát is meglepte, hisz tizennégy nap alatt nemcsak „elsöpörte a régit, és a helyébe állította az újat”, de eme energiák „kisugárzása folytán” megszerezte a városlakók dicséretes elismerését és támogatását is; a városlakókét, akik minden jel szerint végül rájöttek arra, hogy „jobb a cselekvés lázában égni, mint mamuszba bújni a párnácskák között”, s akik azóta, hogy elnyerte bizalmukat, már nem lenéznek rá, lépett oda háta mögött összekulcsolt kézzel a titkári szoba egyik ablakához, hanem „feltekintenek”! Valójában, pásztázta végig az ablakból az utcát, olyan helyzetbe került, hogy akármit csinált, az rögtön sikerült, minden a kezére játszott, s úgyszólván gyerekjáték volt „ez az egész hatalomátvétel”, mivel csak le kellett arassa munkája gyümölcseit. Az első héten még nagyrészt a „szálak elvarrásával” foglalkozott, azaz figyelemmel kísérte, vajon az események fontos tanúinak sorsa s egyáltalán: a „randalírozás értelmezése és következménye” tényleg a tervek, vagyis az ő emlékezetes tanácstermi beszámolója szerint alakul-e, és szinte elhűlve állapíthatta meg, milyen ideális módon zárul le minden, s akkori szavait a résztvevőkre kimondott bírói és „égi” ítéletek milyen zavarba ejtő egyértelműséggel támasztják alá. A cirkusz befejezte áldásos működését, mert ha azt a bizonyos Herceget a mindenesével együtt nem fogták is még el a mai napig, a Direktort („A vén szivart” – ahogy az ő Pétere nevezte) kiutasították az országból, a bálnát eltüntették, a börtönt dugig tömték „alkalmi szövetségeseivel”, s hogy az itteni események keltette csekélyke hullámokat is lecsendesítsék a környéken, ügyesen elterjesztették a hírt, miszerint a kompánia egy külföldi titkosszolgálat megbízásából dolgozott. A rendőrkapitányt Vas megyei áthelyezéséig – megromlott egészségi állapotát helyrebillentendő – három hónapos alkoholelvonásra biztatták egy isten háta mögötti szanatóriumban, két fiát gyermekotthonba dugták, a városházi elnök jogkörét pedig – tiszteletbeli címét meghagyva – az újonnan kinevezett titkárra ruházták át. Valuskát, aki messzire nem jutott azon a neki minden bizonnyal „végzetes reggelen” (minthogy még aznap este a megyeszékhelyen útbaigazításért egy rendőrhöz fordult), „tulajdonképpen életfogytiglani” kényszergyógykezelésre a város elmeosztályának zárt részlege fogadta be, Harrert – végleges besorolásáig – titkári ügyintézőként felvették a Városháza alkalmazottai közé, s mindezek tetejébe a helység egy nagy összegű, úgynevezett „fejlesztési” hitelt kapott. Aztán eljött ez a hét, a második, ropogtatta meg háta mögött az ujjait Eszterné, s „úgy istenigazából” beindult a TISZTA UDVAR, RENDES HÁZ mozgalom is, s mert már öt nappal a „szörnyű banditizmus” után kinyitottak a boltok, s a polcokon „az árubőség jelei kezdtek mutatkozni”, a lakosság egy emberként tette a dolgát, s teszi azt még ma is; ha jórészt régi apparátusukkal, de új szellemben, vette számba a titkár, életre keltek a közhivatalok, megkezdődött a tanítás az iskolákban, s megjavultak a telefonvonalak; megint van benzin s így – bár még csak szórványos, de azért némi – autóközlekedés, a körülményekhez képest járnak a vonatok, az utcák esténként fényárban úsznak, a Tüzépen mázsaszám a fa, a szén, egyszóval: a vérátömlesztés sikerülni látszott, a város lélegzik újra, és mindennek, frissítette föl magát egy lassú fejkörzéssel, ő áll a tetején! Átgondolni azonban, hogy hogyan tovább, ezúttal nem volt idő, mert ebben a pillanatban, véget vetvén a zavartalan merengésnek, kopogtattak az ajtaján, visszatért hát az íróasztalához, és elpakolta a befőttesüveget, majd elhelyezkedett a székben, megköszörülte a torkát, és keresztbe vetette a lábait. A dörgő felszólításra („Tessék!”) Harrer jelent meg, s kilincsre csukván maga mögött az ajtót, tett egy lépést az asztal felé, aztán visszalépett, megállt, kezeit összekulcsolta az öle előtt, s szokása szerint ide-oda ugró keselyűpillantásával megpróbálta felmérni, a kopogás és a bebocsátás között történt-e itt valami érdemleges. Hírt hoz, mondta, „a tárgyban, amivel” a nagyságos asszony még hétfőn bízta meg, talált ugyanis végre egy embert, aki véleménye szerint az új rendőrség tagjaként mint közlegény esetleg szóba jöhet; megfelel mind a két feltételnek, egyrészt helybeli, másrészt „belevalóságát”, hunyorított Harrer, „egy bizonyos napon” kimutatta már, ezért, minthogy a temetésig még bőven van idő, rögtön ide is hozta a „Nílus-féle” kocsmából, s mivel megígérte neki, hogy amit elmond, az köztük marad, a „figura” hajlandó alávetni magát a „próbának”, így ő, Harrer, úgy gondolja, talán most mindjárt meg is ejthetnék a kihallgatást… … …

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto-facebook
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Szerkesztette Hafner Zoltán
A kötetet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

ISBN 978-963-14-3305-0

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0