DARVASI LÁSZLÓ

VIRÁGZABÁLÓK

MAGVETŐ

BUDAPEST

© Darvasi László, 2009

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

Honlap: www.magveto.hu

E-mail: magveto@lira.hu

Facebook: www.facebook.com/magveto

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

A borítót Pintér József tervezte

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

ISBN 978-963-14-3277-0

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft., 2015

www.ekonyv.hu

TARTALOM

SCHÜTZ BÁCSI A VÍZBEN ÁLL

VAD MIMÓZA

KÖNNYŰ SÉTÁK A SEMMI PARTJÁN

ÉBREDJ FEL, PELSŐCZY LÁSZLÓ!

KLÁRA, A HAJÓ

UTAZÁSOK FÖLDÖN ÉS VÍZEN

NE NÉZZ ODA, KISLÁNY!

ÁLLAT, ÁLLAT, ÁLLAT!

A SZERELMESEK

EGY KISHÚG HALÁLA

A FÉRFI, AKI ELJÁRT OTTHONRÓL

LIKŐRÖSPOHÁRKÁK A SZÍVZSEBBEN

A VILÁG LEGBOLDOGABB BETEGE

A RÓZSASZÍN KALAPDOBOZOK

AMIKOR ELJÖN MINDENKI

HA ISTEN MEGMOZDULNA

A HÁROM ÁRULÓ

ÁRTATLANOK

EGY VIRÁGSZIROM HOSSZÚ ÚTJA

SOMNAKAJ

ÉLETÜK LEGROSSZABB TELE

SOMNAKAJ ELMEGY, DE A KÉRÉSZEK ÚJRA KERINGENEK

ÚJRA SZÓL A FŰMUZSIKA!

ZSIDÓ ÜZLET, SZOMBATON

BÉCS TAVASSZAL, ÉS MÉGIS WINTERREISE

AMIKOR VISSZATÉR A JÓ IDŐ!

MEGMENEKÜLÉS

BARMOK TÁNCA

A CIGÁNYOK BEJÖVETELE

EGY UTÓDLÁS MEGOLDÁSA

AZ IGAZMONDÓ SZÜLETÉSE

A FÖLD, AHOL ÉLNI FOGNAK

MASA MEGKÜZD A TULIPÁNHALLAL

A MAGYAROK HÁZA, A ZSIDÓK HÁZA, A SZERBEK HÁZA, A NÉMETEK HÁZA ÉS A CIGÁNYOK

A RETTENETES SZAVÚ NÉMET DOKTOR

SOMNAKAJ MESÉJE

A SEMMI KERTÉSZE

SZABADULÁS

ÉSZHEZ TÉRNI, ÉSZHEZ TÉRNI!

A MIMÓZA MEGTALÁLÁSA

A GYŐZTEST NEM LEHET MEGVIGASZTALNI

IMRÉT MEGÖLIK, AZTÁN HÓ HULL VÍZKERESZT ÉJSZAKÁJÁN

AZ A TITOKZATOS SZÉP

OLYAN MEGVETÉS, AMILYEN MÉG SOHA

MIÉRT SZERETTE SOMNAKAJ A FÁNKOT?

OLYAN BONYOLULT LETT MINDEN

AMI PEDIG RETTENETES LESZ

KIGL, A STILISZTA

NAGYON KÉREM, NE TEGYE!

JÉZUS ÉS A CIGÁNYOK

A BÉCSI ÚR NEM TUD ALUDNI

A NEVEZETES ELŐADÁS

A BÉCSI URAT RANDEVÚRA HÍVJÁK

WULFENIA CARINTHIACA

BÖRTÖNÉVEK

A NÉMETEK, A ZSIDÓK, A MAGYAROK ÉS A CIGÁNYOK ISTENE

MÁJUSI VADÁSZAT

FEHÉR ÁRNYÉK

REPÜLJ KOSZTA NÉRÓHOZ!

ELŐSZÖR IGAZÁN BOLDOGNAK LENNI!

A HAJÓ NEVE KLÁRA

VEGYEN MÁR, VEGYEN MÁR ÉSZRE!

NÉHA ELÉG KALAPOT LOPNI

EGY MÁSIK SZERELEM?

VÉGRE LÁTNAK ENGEM IS!

KIGL IS VOLT MÁR NŐVEL

HÁBORÚ

JÉGRE FAGYOTT HATTYÚ

TAVASZI HADJÁRAT

HARMINCHÁROM SEB ÉS A BOLDOG, KÖZÖS ÉLET

JAJ, MENNYIRE CSODÁLKOZUNK MAJD!

AZ ÚJ FŰMUZSIKUS

KOSZTA NÉRÓ HÁZASSÁGA

ÉDES HÚS

A BUKOTT EMBER

PÉTERT AZ ORRÁNÁL FOGVA VEZETIK

A HALAKRÓL VÉGRE LECSÚSZIK A RONGY

BÉCSBEN MÁSKÉPPEN FÚJ A SZÉL

SCHÜTZ DOKTOR TITKA

ÉG A VÁROS

AZ APJA VÉGRE MINDENT ELMOND NEKI!

CSUPÁN ÉRDEKES GYÖNGYSZEM

ZSÓFIA A VÁROSBA ÉRKEZIK

PÉTER A KISSZÍNÉSZNŐNÉL

FAGYOSABB NAPOK JÖNNEK

VIRÁGOK EGY TÉLI KÖNYVTÁRSZOBÁBAN

KÖZEL A HALÁLHOZ

SOMNAKAJ DÖNT

HOGYAN MENTETTÉK MEG AZ URAT A CIGÁNYOK?

MINT AKI HIÁBA GYÓGYUL MEG

EGYSZER BERGER IS HOROGRA AKAD

A KOMPÁNIA ÖSSZEÁLL

ÜZLET A TISZÁVAL

VEGYÉL DÉLIBÁBOT!

NINCS TÖBBÉ SPERLNÉ

MEGMENTENI EGY FŰSZÁLAT!

PÉTER MEGALÁZTATÁSA

AZOK A BOLDOG UTOLSÓ ÉVEK

ZSÓFIA MINDIG BESZÉLT HOZZÁ

ÉS IMRE AZT IS MONDTA

„És most mindenki úgy sétálgatott itt, mint a saját kertjében, egy végtelen kertben, amelyet a képzelet teremtett abból, ami létezik, és nem létezik, ami valaha volt, és többé nem tér vissza, ami sohasem volt, és nem is lesz soha.”

Ivo Andrić

„Ajánlom továbbá a munkatársak figyelmébe, hogy a birodalomnak eme szegletében a legvalószerűtlenebb vágy, a legképtelenebb kívánság is milyen könnyedén válik véres valósággá. Ám mindarra, amire az ország lakosai jogosan, természetesen és magától értetődően formálnának igényt, vagyis ami nem csak megtörténhetne, de bizony meg is kellene történnie, nos, éppen az nem lesz meg soha, az marad örökös és hamisan csengő ígéret, így kergetvén őrületbe egyeseket, akik aztán furcsa, igazán kellemetlen szokásoknak kezdenek hódolni, élve is halottak és holtukban is élők, és amikor csak tehetik, virágot esznek.”

Karl Bischof

császári és királyi rendőrfelügyelő

„Ha ma veszek el, stop, szépen kérem, stop, hogy holnap azért, stop, feltétlenül mentsen meg, stop!”

Szép Klára

Schütz bácsi a vízben áll, szürke hullámok nyaldossák a cipőjét. A vasúti hídról bundás katona kémlel, ő is azt nézi, amit mindenki, a fenyegető folyót. A Tisza tengert játszik, a város szigetté vált az éggel összeérő víztükör közepén. A doktor varjúként károg a szélbe, nagyokat vihog, a sálja lobog, csak lobog. Fekete posztókabátját szokás szerint félregombolta, hószínű haját összekócolta a szél, a hajszálak rózsaszín fejbőrére tapadnak. A közelben utászok rakodnak ládákat, zsákokat, mások a vár töltésén emelt sátrakat igazgatják, erős és fiatal fiúk, napok óta alig alszanak, törődöttek és ingerültek, a szemük vörös, derekukat fáradtság mázsája nyomja.

Hogy mondja, Schütz bácsi?

Mit karattyol, már megint nem lát?!

Vak, vak, de azért megint idáig botorkált az öreg!

Mindjárt kiönt, mindjárt eláztat bennünket!, szimatol a szélbe az öreg.

Nem önt ki a Tisza, Schütz bácsi!

Mindent elborít, téged is, ostoba!, rikácsol az öregember.

Vén varjú maga, Schütz bácsi! Vészmadár! Hiába károg!

Vigyetek haza!, parancsolja az öreg, mintha ugyan szemernyi hatalommal bírna ezek fölött.

Hova, Schütz bácsi, hová?!

Marhák vagytok, megfulladtok!

Berger úr, Berger úr!, kiabálnak a fiúk, a vén hülyét megint itt eszi a fene!, aztán választ nem is várva terelgetik a töltésről, de hamar megunják az araszolást, s felkapják, mint a párnát, ölben cipelik tovább.

Hány éves maga, Schütz bácsi?

Kétszer annyi, mint a tökkelütött nagyapád!

Tedd a sárba a bolond öregjét, szórakozzon a nénikéjével!

Na, milyen odalent ülni, Schütz bácsi?

Hideg! Hideg!, motyogja az öreg, mert valóban a sárban csücsül.

Még mindig nem tudja, hány éves?

Honnan tudnám, ha nem emlékszem rá?!

Mesebeszéd! Az ember mindig tudja, hány esztendőt kapált az ég alatt! Na, vigyázzon, emelem, be ne szarjon nekem!

Ide figyeljetek, semmirekellők, vannak olyan történetek is, amiknek abban a pillanatban lesz végük, amint hozzájuk kezdenek, de nyomban elkezdődnek, amikor a végükre érnek!

Na, persze, magának, Schütz bácsi, biztosan mindjárt vége van!

De aztán elkezdődik lent a földben!, röhögnek a fiúk.

Az öregember a nyálát fröcsögve kiabál, hé, hé, az ember nem azért teremt legendákat, hogy beléjük pusztuljon!

A legendák élnek, élnek!

Kuss, Schütz bácsi, vagy eldobjuk, mint egy falécet!

Az öreg nem hagyja abba, de azért csöndesebben folytatja.

Ja, kérem, a legendák persze fosztogatnak és gyilkolnak!, bólogat. De akit kifoszt egy legenda, megjutalmazza egy másik. Akit megöl egy legenda, azt feltámasztja egy másik! Hát nem így van, ti ilyen-olyan kurafiak, ti semmirekellők!?

A fiúk morognak, de cipelik az öreget, mint valami csecsemőt. Nincs súlya Schütz bácsinak, az egész ember nem több már, mint néhány zörgő csont, leffegő bőr és messze hangzó rikácsolás. Éppen elérik a házat a Palánkban, ahol az öregember lakik, megkeresztelkedett zsidók, örmények és szerbek szomszédságában, de a házak most némák, aki itt élt eddig, elmenekült, költözött, a várba mentette a családját. A fiúk az óriási kapuzárral bajlódnak, egyikük nézelődik, szimatol, a fejét rázza, a társa végül megunja a bajlódást és berúgja a kaput. Az öreg kitartóan motyog hozzájuk.

Mondom nektek, hogy elvesztünk!

Mintha örülne maga ennek, Schütz bácsi!

Meneküljetek, fiúk! Majd én mutatom az utat!, hadonászik az öreg.

Kussoljon, mert az udvaron hagyjuk!

Ahogy a fiúk a folyosóra tódulnak, nem hisznek a szemüknek, forgolódnak, ámultan bámulnak.

Mi ez a felfordulás?!

Talántán vakok vagytok ti is?!, kuncog az öreg.

Látjuk, hogyne látnánk, ládák, dobozok, furcsa zsákok!

Megszámlálhatatlan faláda halmozódik a folyosón, kisebb fenyőládák, hatalmas, festett utazóládák, zsákok, kapcsos dobozok, mindegyiken matricák díszelegnek, Európa különböző fertályaiból érkeztek az öreghez, Bécsből, Amszterdamból, Párizsból, Londonból, Berlinből, Moszkvából és Szarajevóból. A ládák fullasztó illattal töltik be a folyosót és a szobákat. A fiúk eszmélnek, érezték már az utcán is az illatot, s ahogy a bácsit talpra állítják, szinte szédelegnek!

Miben mesterkedik, Schütz bácsi?!

Titkos játékot űz?!

Összeesküvés?!

Katasztrófa előtti rablás, fosztogatás?!

Az öreg csak nevetgél elégedetten, igazán mint egy rekedt tölcsér, az édes anyukátok hatalmas picsája fosztogat, az!

Én, Schütz Gusztáv orvosdoktor, nem hiszem, hogy a tények előtt hajbókolni kellene!

Jól van, ne hajbókoljon! Most akkor lát vagy nem, bácsi?!

Ki mondta, hogy vak vagyok?!, én mindig látok!

Istenemre, a bolondját járatta velünk!

Lát, nem lát, egyre megy! Hazahoztuk, itthon van!

Maradjon veszteg, Schütz bácsi! Ne csatangoljon, ne menjen sehová!

Az öreg egy faládán imbolyog, onnan szónokol, a lécek nagyokat reccsennek alatta.

Kussoljon, Schütz bácsi, mindenkinek jobb, ha maga már nem beszél! Jöjjön le onnan! Vegyétek már le!

Érti valaki, mit fecseg?!

Nem tudják magára hagyni, nem tudják rácsapni az ajtót, levették a ládáról, székbe lökték, hogy csak reccsent, és most súgnak és búgnak fölötte, ökölbe szorult az erős kezük, a legszívesebben használnák is, mert az eszükbe jutott a szörnyűség.

Milyen hátborzongató történet!

Sokan úgy hiszik, a doktor lelkén szárad a két ember halála, a bogaras növénytudós és a felesége az öregember miatt pusztult el néhány napja, Szép Imre és Klára a német felcser miatt haltak, szó szerint, éhen, miatta pusztultak el a lezárt lakásukban. A férfi és az asszony egymást ölelték, egymást falták fel az elátkozott szobájukban, melynek az ajtaját és ablakát magukra szögelték. Az emberek joggal fecsegtek. Virágos szoba volt a halálszoba, mindenféle növényekkel, indákkal és hajtásokkal telehordott! Akár egy gyilkos növényház! Pelsőczy Klára és Szép Imre színes szögeket használtak! Festett kis kampók, hajlított szögek, ácskapcsok, összemázolt lécek állták el a fény útját, fedték a réseket és a repedéseket, hogy végül nemcsak az emberi segítség, de a legkíváncsibb fénysugár sem zavarhatta őket.

És a doktor közreműködött a házaspár halálában!

Schütz bácsi csak vihogott a vádon!

Igaz, hogy hullákkal beszélget, Schütz bácsi?!

Igaz, hogy bolond hullákat akar feltámasztani?!

A vén hülye, a szenilis bolond hagyta elfogyni őket! Ahelyett, hogy segítségért támolygott volna, hogy lakatost, hatósági embert, igazi orvost kerített volna, ő csak fülelt a beszögezett szobaajtó előtt, aztán napokon át ücsörgött a hullaszagú csöndben.

Vallja meg, hogy így volt, maga vén kuruzsló!

Halálmadár, halálmadár!

Jaj, fiúk, jaj, fiúk, én hallom őket, én még most is hallom őket!, motyogja az öregember, az orrát törölgeti.

Mit hall, öreg majom?!

Maga besúgó is volt, nem?!

És mert felállna, a karosszékébe lökik, csak úgy nyekken. Az öreg ingatja a fejét, taknya a kabátjára csepeg.

Az, spion, úgy hallottam!, apám is mondta!

Magának aztán utálatos élete lehetett, Schütz bácsi!

Üssük agyon a vén dögöt!

Lógassuk fel, hogy másban kárt ne tehessen többé!

Sokan vannak, és mintha egyre többen lennének, csak dobognak a lábak, a fiúk egymást üvöltik túl, mint akik maguk is félnek, részegek már, megtalálták a maradék borát, megitták a pálinkáját, az üvegeket eldobálták. Végül megütik az öreget. Dehogyis hiszik, hogy vak! Megcibálják a grabancát, fejét asztal lapjába verik.

Legenda kell, Schütz bácsi?!

Itt a legenda, itt a legenda!

A földre lökik, rugdossák, megköpdösik. A legények felszaggatják a ládák fedelét, s mert értékes holmit nem lelnek bennük, a falhoz vagdossák őket, hogy papírdobozként roppannak szét. Kincseket és pénzt követelnek, és csak lassan hiszik el, hogy Schütz bácsinak semmije sincsen.

A bácsi négykézláb áll, vonyít, ugatja őket. Már ugranának, hogy valóban fölkössék, amikor egyszeriben megakadnak a mozdulatok. Úgy megrémülnek, hogy a gerincük is megremeg. A küszöbig hátrálnak, kilincsbe, ajtófélfába kapaszkodnak. Az öregember felemelkedett, és mint valami rettenetes világdaráló, recsegve hahotázik, olyan hangot ad a csenevész teste, mint amikor magán az ég tükrén fut keresztül repedés, mint amikor a föld arca hasad meg.

Hallom őket, most is hallom őket!

Hallom az én drágáimat!

És a nagydarab, erős gyerekek visszaszaladnak a saját, pusztulásra kész világukba. Megunják a tortúrát vagy megijednek, végtére is mindegy. Az öregember hallja a tornácon végigfutó lábak dobogását, az egyik fiú egy ládába is belerúg, törik a léc, repül a forgács. Magában nyikorog, mint egy elfelejtett krónikás, az utcakapu. A doktor vakon bámul a lámpása fényébe, magában motyog, a homlokát billentve hallgatózik. Semmiség, csak elment mindenki, elment minden. Üres az utca, az ágakat rázza a szél. A halk zsongás a közeli kávéház lehet, mert estére még mindig megtelnek a kocsmák, a kávéházak és a fogadók, száll a füst, elszáll a szó.

De ő hallja a hangokat, hallja Imre és Klára kiáltozását, suttogását.

Ő most is hallja őket!

Az öregember sír, világtalan szeméből peregnek a könnyek, tapogatózik, lakása feldúlva, a fiókok kirángatva és felfordítva, a faládák összetörve. A láncos, bécsi falióra helyén fehér folt világíthat, ennyi maradt, ez maradt az idő, valahol a falon virít egy folt, nem látható.

De a kiürült házat virágszirom vastag szőnyege borítja!

A doktor szirmokat rágcsál, szórakozottan, mind nagyobb élvezettel.

Hát így volt, így történt!, kiabálja.

Jól történt?!

Hát persze, hogy jól történt!

Másként nem történhetett volna!

Schütz bácsi üvölt, hadonászik.

Faljon annak a szívéből az éjszaka, aki azt meri mondani, szebben is történhetett volna!

Erre aztán a szél is megvadul, vonyítva tombol a házak fölött, zsindelyt, nádat, kopár fákat tép. Vörös lehet az ég, tűzvörös, fekete hullámok ostromolnak átázott, lassan beomló partokat. Estefelé még égővörös volt az ég, de most már csak fekete, mint a viseltes bányaköpeny. Aki csillagfényt lát, képzelődik! Éjfél is elmúlik, vége ennek a napnak! Fújj, szél, fújj, üvölts! A Budai úton sírva menekülnek az emberek, malacokat, kecskéket hajtanak, félrevert harangok jajongása kíséri őket. A Budai úton árokba borul egy szekeres, tyúkok és kacsák futnak szerte. A Budai úton szomorú talicskák nyikorognak egymás nyomában! A Budai úton katonák futnak vissza, a városba, az arcuk sápadtan világít!

Ez a szörnyű hang pedig biztosan az áradás moraja!

Már ordítva zúdul a városra a víz!

Megtörtént, hát megtörtént!

Konganak a rémült harangok. A doktor kihajol az ablakon, hallgatózik, és a zene, amit az ablaka alól hall, s ami morajon, harangzúgáson, a szél ugatásán és az ember jajgatásán is áthullámzik, a fűmuzsikus zenéje egyre erősebb.