Esterházy Péter

Fancsikó és Pinta

(írások egy darab madzagra fűzve)
– részlet –

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Esterházy Péter, 1976, 2015

ISBN 978 963 14 3321 0

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2015
www.ekonyv.hu

Szavak a Fiú ajkáról,
egy Előszó maskarájában

Fancsikóékat először 1951-ben találtam ki. Egy szék a fal felé fordult. A karfán a fehér festék fölrepedezett, mintha megsértődött volna. Álltam a széken, és három szót selypegtem a világnak: fancsikó, kalokagatijja, pinta. A három szó, mint három üveggolyó elgurult, s a felnőttek, ha volt idejük, mosolyogtak. Pedig én azt hiszem, hogy ezek a történetek már akkor bent voltak a szép üveggolyókban.

Fancsikóval és Pintával évekig éltünk együtt mint elválaszthatatlan jó barátok, okos és lusta, buta és lelkes kis srácok, akik időnként mesélnek, hazudnak, leteremtik a szülőket, ha kell, megalázzák őket, ha kell, megsimogatják arcukat, mindezt azért, hogy egyensúlyban tudjanak két életet tartani, mert erre a felnőttek a SOKMINDENFÉLE-ELFOGLALTSÁG miatt nem képesek.

Fancsikóék a barátaim voltak, noha nem mások ők, mint akkori gondolkodásmódom, vágyaim és erőfeszítéseim két pólusa – mostani tudásom torzításában és tudatlanságom fényében.

A madzag két darabkából van eggyé bogozva.

Az első darab

(fátyol)

Egy kiskölyök áll a fehér (de milyen fehér) abrosszal leterített asztal előtt. Az asztalon üres mustárospohár, melyet vizespohárként használnak. Az asztalon fehér, frissen vasalt abrosz, látszik, nem régen nyílt ki a szekrényajtó (az, amelyik közelebb van a konyhához, mint a fürdőszobához; ott rossz a tusoló csapja), és matatott benn egy női kéz. A kiskölyök előtt fehér bőrű asztal áll, rajta vizespohár és egy könyv. A vizespohárként használt mustárospohár mellett nagyalakú, vékony testű könyv fekszik. A kiskölyök a fekete borítású könyvet nézi. Egy becsukott, nagyalakú, fekete könyv érinti az abrosszal leborított oltárt, mely előtt kisfiú áll, térdén

elárultam a csigavonalakat, a kusza, törött, egymást metsző és egymásnak eső, szűkülő ívű vonaldarabokat, elárultam, hogy számítok rájuk, a csökkenő sugarakra, az új, egymásba hajló síkokra, és – miután nagyot kiáltottam bele – fülemet várakozón tapasztom a csigavonalakra

térdén rózsaszín szájú sebhely. Mint minden kiskölyök térdén, térdén rózsaszirmú sebhely. A kiskölyök egymás mellé teszi a vizespoharat, a mustárospoharat, a könyvet, a nagyalakú könyvet, a fekete, csukott könyvet és a fekete borítású, vékony testű könyvet, a rózsaszín, viszketős sebhelyet. A kiskölyök (honnan tudott) áhítattal lehunyja a szemét, s míg a két bőrlebeny visszatereli a próbálkozó tekintetet, a gyakorlatban együvé tartozó testek egymásba úsznak: a két pohár és a négy könyv.

akik közt nem érdemes különbséget tenni, egymásra préselődnek, mint őszutón a széles tenyerű levelek, és fölösleges és butus dolog növeszteni a körmöm: a majdnem egyformák ócska, nagy szerelemmel tapadnak hasukkal

A kisfiú kinyitja a szemét. Elővillan a kiskölyök kék szemének fénye. Lassan emelkedik a szempillák sűrű seprűje, a szobát kékes derengés tölti meg. A tárgyakon tükröződik a kiskölyök szembogarának csillogása. Megfordul. Most háttal áll az oltárnak. Simulva fordul a sarka a szőnyegen, háta mögé kanyarodik az oltár. Háttal az oltárnak, kezében a könyv.

ha van körző: ezek lesznek a kerek kis történetek, de kinek van manapság bizalma a körök iránt, a körnek nincs hitele; túlságosan és valószerűtlenül körkörös; a szerkesztés egyre növekvő oldalszámú sokszögek szívélyes segítségével

A könyv a kiskölyök mellkasának bal oldalán. A kiskölyök behajlított karja

szögezi le keresztpántként

a mellkasához feszíti a hálóinget. A fehér hálóing fölött a könyv. A kisfiú a szíve fölött tartja a fekete könyvet. Ujjai a vékony könyv mögött, csuklója látszik, és halványan az erek is. Látszik az erek halvány és finom rajzolata. Az erek kéklő rajzolata áttetszik a bőrön. A konyhából hangok szűrődnek a szobába. A konyhából, melyet rövid folyosóféle köt össze a belső szobával, hangok fehér selyemszálai lebbennek.

a moszatos csigavonalból monoton a zúgás, koponyánk fölerősíti a zajt, és vajon ki akadályozhatná meg a sokszög élszámának hirtelen növelését

A kiskölyök az ablakra néz, s nem tudni, tekintete kint van-e, bent van-e, vagy légy módjára mászkál föl-le az üvegen. (Tekintetzárvány az üvegben.) Az ajtó parányit nyílik, belibben a résen egy fehér selyemszalag; a kiskölyök mozdulatlan, csak homlokán gyűrűzik bosszúsan a bőr. Eredeti tervéhez híven azt mondja. Híveim az Úrban. Ezt mondja. Híveim az Úrban. A könyvet jobbjával erősen magához préseli, viszkető térdét a másikkal vakarja. A konyhából érkeznek a veszekedés fehér fátylai. A ne-kezdjed-újra-drágám fehér fátyla. A visszafojtott sírás fehér fátyla. A tudod-te-azt-nagyon-jól fehér fátyla. A fiú mozdulat nélküli; lábánál egymás hegyén-hátán gyűlik a selyem. Híveim az Úrban, halljátok a mára rendelt beszédemet. A kisfiú arcának közepén – ott, ahol a rózsaszín-pufók kölykök rózsaszínek – minden mondat végén megfeszül az izom. (A pont.) Híveim az Úrban, szeressétek az epret tejszínhab nélkül, és ne legyetek hülyék. Azon gondolkodik, megforduljon-e, vagy kell még valamit mondania. Kicsit elvörösödik:

az Isten szerelmére, persze hogy

nem zavarában, hanem a becsületes erőlködéstől, hogy megforduljon-e, vagy még kell MA mondania valamit. Szóval, híveim az Úrban, szeressetek, és ne legyetek hülyék. Elégedetten bólint, forduláskor sarka alá gyűrődik a selyem, és rácsavarodik a bokájára. A szentmise folyik tovább. A szitok és a mocskolódás fehér selyemfátylai. A konyhaajtó – mely a konyhát választja el a folyosófélétől – csapódásának fátyla. Híveim az Úrban. A fogd-már-be-a-szád-átkozott-kölyök fehér fátyla.

vajon föladatunk nem csupán annyi, hogy kijelöljük a kör középpontját, és esetleg locsogó kedvünkben eláruljuk a kör centiméterekben adott sugarát; a középpont a legelső sokszög fölrajzolása után adott; rajzolgassunk?; részint fáradtság teszi a középpontot kajtató tekintetet gyermekparalízisessé, részint jólesik látni kezünket, az alkar lendületét, a csukló tört ívét, a kézfej rejtélyes sokoldalúságát, a ceruza megalkuvástalan egyenesét, a szaporodó oldalú sokszögeket, a szálkás grafitvonalakat

A fátylak növekvő serege a kiskölyök körül. A fátylak mint egyre sűrűsödő, elvadult hóesés. (A hó hűvöse.) A fátylak növekvő serege az ajtószárny felső éle és a szemöldökfa közti hunyorításnyi résen ömlik. Híveim az Úrban, szeressétek az epret tejszínhab nélkül, és ne legyetek hülyék.

bokáig, térdig, satöbbi; akár véletlenül is nyakunkra gubancolódhat, jó szándékú hínár módjára, s ilyenkor, valamint mikor SZÍNÜLTIG tele a szoba feldagadt, elnyújtott, suhogó, selymes hópehellyel, nehéz figyelni a légzés helyes ütemére, nem nevezhető a légzés helyes ütemének például a légzés hiányának üteme

A ki-rontotta-már-megint-el-azt-a-rohadt-tusolót érdektelen fátyla.

A második darab

(látogatás előtt)

Mit vakarhatott rólam oly dühvel az anyám? Beszappanozta a hátamat, a nyakamat, a fülemet is kíméletlenül. Ott álltam a kádban, nagyon szerencsétlennek gondolva magamat; a víz, mint lusta kígyó fonta körbe a bokámat. A szappanhabtól koszosnak éreztem a testem, de egyszersmind hálásnak is kellett lennem: mintha e fehér habvirág enyvezné össze minden porcikámat, és most, ha nyakon öntenének egy vödör (meleg vagy hideg) vízzel, tüstént darabjaimra esnék.

Talán ezért merevedett meg anyám a kád előtt, s hagyta hirtelen abba a mosdatást. De miért omlott a keze olyan keserűen maga elé? És tekintete miért volt törött, mint egy levert sörösüvegnyak?

Dörzsölni kezdte a hátamat s a nyakamat, iszonyú erővel. Akkor megcsúszott. Mintha valaki kirántotta volna alóla a keramit kockákat. (Hogy nem Fancsikó és Pinta volt, az biztos, jóllehet viszonyuk anyámmal – úgymond – feszült.) A félbetört – vihar, fájdalom, favágó – jegenyék valószerűtlenül lassú dőlése. Keze mellettem csapódott a vízbe. Gyufaszállá keskenyedett ajkára tőle soha nem hallott szitok ült. Az elhasznált gyufaszál fekete, mocskos feje.

Még dühödtebben mosott tovább. Vajon mit vakarhatott rólam olyan erővel? (Fancsikó azt mondta. – Az apád emlékét. Pinta tudálékosan összeráncolta a homlokát. – Szappannal? És tovább snúrozott.) Beszélni kezdett. Mintha az „esési jelenetnek” a hangja csúszott volna át ide. A fals szinkron.

– Nézd, kicsikém, nem vagy kötelezhető. Ha nem akarsz, nem kell menned. Kötelezhető igazán nem vagy. És egyáltalán nem biztos, hogy otthon találod apádat! Az egyáltalán nem biztos. Szóval, ha nem akarsz, nem kell menned. Esetleg kimehetnénk a Szigetre, vagy Szentendrére, kicsikém…

Hallgattam, mert nem tudtam mit mondani. De abban a pillanatban csak egy dolog érdekelt igazán: vajon, ha kicsit hátradőlök, esetleg, ha szükséges, enyhén oldalt fordulok, és – vigyázva, hogy meg ne csússzam – kinyújtom és fölemelem a jobb lábamat, akkor le tudom-e verni a hajmosó üvegcsét, vagy sem.

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Felelős szerkesztő Dávid Anna
A védőborítót Esterházy Gitta tervezte
A kötetet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

ISBN 978-963-14-3321-0

Forgalmazza az eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0