Esterházy Péter

A szív segédigéi

– bevezetés a szépirodalomba –

MAGVETŐ

BUDAPEST

© Esterházy Péter, 1985

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Honlap: www.magveto.hu

E-mail: magveto@lira.hu

Facebook: www.facebook.com/magveto

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Szerkesztette Péczely Dóra

A borítót Esterházy Gitta tervezte

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft., 2015

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3315-9

Az tud beszélni, aki reménykedni tud, s viszont.

Ludwig Wittgenstein

Előszó

A manapság írt történetek mind nagyon szépek, jelentősek mélyek és hasznosak, temperamentumosak vagy higgadtak. Csak bevezetésük nincs. Ezért határoztam el, hogy ezt a történetet úgy írom meg: igényeljen bevezetést.

Majdnem két hete már, hogy az anyám meghalt, munkához kell látnom, mielőtt a temetéskor roppant heves kényszer, az írjak-róla, vissza nem változik azzá a bárgyú szótlansággá, amellyel a halál hírére reagáltam.

Igen, dologra!, mert az igény, hogy anyámról írjak, néha nagyon váratlanul jelentkezik ugyan, de nagyon bizonytalan is, vagyis erőltessem meg magam, nehogy egyszerűen és pillanatnyi kedvem szerint egyetlen betűvel püföljem tele a papírt, m m m m m mmm m mmmmmmmm m mmm m m m

Nem használom a nyelvet, nem akarom felismerni az igazat, és még kevésbé azt Önök elé tárni. Az sem jut eszembe, hogy megnevezzem a világot, következésképp az égvilágon semmit sem nevezek meg, hisz néven nevezni annyi, mint a nevet örökösen feláldozni a megnevezett dolognak…

Nem beszélek; de nem is hallgatok: s ez megint más dolog. Óvatos vagyok, anyámról van szó. – Itt talán kurziválható volna minden… A kurzivált életbe! De hát mért volna perverzebb írni róla, mint hallgatni?! Vagy bármi más! Állni a sír mellett! Hát az micsoda?! Vagy fogni a kezét, s várni, hogy szorítson! Nézni, ahogy mennek világgá a sejtek, orövoár möszjő, mi volnánk részben a mamája, viszlát, szép csacsi fiú! mmmm m m A férfiember búját nem tárja a világnak.

Megrémülök, közben megint jól érzem magam: nem fáj a múló idő.

Ami ilyen pillanatban a legrosszabb volna: bárki részvéte, csak egy tekintet, egy szó is. Rögtön másfelé nézni, vagy elhallgattatni a szólót, mert kell az az érzés, hogy érthetetlen és megoszthatatlan, amit épp átélek: csak úgy hihetem, hogy az iszonyat értelmes és igaz. Amint beszélni kezdenek róla, tüstént elfog megint az unalom, máris tárgytalan megint az egész. Itt-ott mégis emlegetem ennek-annak anyám halálát, pedig nincs értelme, s mérgelődöm, ha az elbeszélésemhez megjegyzéseket mernek fűzni. Olyankor tudniillik leginkább azt szeretném, ha elterelnék a figyelmemet, és ugratnának valamivel.

Legutóbbi filmjében például James Bond áthajította a lépcsőkorláton az ellenfelét, aztán azt kérdezték tőle, meghalt-e az illető, ő meg azt mondta: „Hát, remélem!” – mire én megkönnyebbülten nevettem. Halál- és hullavicc engem végképp nem zavar, még jól is esik meghallgatnom.

Vagyis azért hébe-hóba „kiborultam”: hirtelen szétestek a mindennapos elképzelések, a különben is csak évek-évtizedek óta iksszer eldarált kezdeti elképzelések ismétlései, aztán sajgott a tudatom, akkora űr támadt benne… Ez már elmúlt, már nem borulok ki. Ha írok, szükségképpen múltról írok, már olyasmiről, amit letudtam, arra az időre legalábbis le, amíg írok. A könyv bármiről szól is, érződjék benne egyfajta könnyedség, mely arra emlékeztet, hogy a mű sohasem természetszerűleg adott valami, hanem igény és adomány.

Irodalmat csinálok, mint máskor is, emlékező- és fogalmazógéppé idegenülve és tárgyiasulva. A világon minden avégből létezik, hogy könyv váljék belőle, mondja Mallarme. Még csak nem is szégyenkezem; belenyugodtam, hogy olyan legyen az arcom, amilyennek a könyveim mutatják. Ezen változtatni fogok.

A szövegben szó szerinti vagy torzított formában, többek közt, Apáti Miklós-, H. C. Artmann, Babits Mihály-, Donald Barthelme-, Georges Bataille-, Thomas Bernhard-, Jorge Luis Borges-, Albert Camus-, Anton Csehov-, Esterházy Péter-, Dsida Jenő-, Füst Milán-, Hajnóczy Péter-, Peter Handke-, Illyés Gyula-, Szevolod Ivanov-, Jelenits István-, Juhász Ferenc-, Valentyin Katajev-, Komár László-,  Kormos István-, Kosztolányi Dezső-, Lautréamont-, Stéphane Mallarmé-, Mándy Iván-, Mészöly Miklós-, Molnár Ferenc-, Robert Musil-, Orbán Ottó-, Ottlik Géza-, Szt. Pál-, Blaise Pascal-, Pilinszky János-, Arthur Rimbaud-, Jean-Paul Sartre-, Ronald Sukenick-, Szabó Lőrinc-, Lev Tolsztoj-, Georg Trakl-, Vas István-, Vasadi Péter-, Várady Szabolcs-, Weöres Sándor-, Ludwig Wittgenstein-idézetek vannak.

Micsoda aggszűz leszek, annyi bátorságom sincs, hogy a halált szeressem.

Kelt Budán, június 16dikán

Az Atyának és Fiúnak –

Azt, hogy édesanyánk „meglehetősen kutyául van”, tudtuk évek óta, mégis mikor apánk fölhívott telefonon, s gondosan, kimérten és új, eddig nem hallott, kemény hanghordozással tudtunkra adta, hogy anyánk így meg úgy, s hogy ő nem tartaná, ez a személyes meggyőződése, fölöslegesnek, ha „ezekben a pillanatokban” otthon volnánk, azaz hazamennénk, az mindőnket meglepett, szinte egyforma szókkal kezdtünk ógni-mógni, hivatkozva a napi, halaszthatatlan teendőkre, ami nem fásultságot vagy érzéketlenséget jelentett, inkább a természetes ösztönök megnyilvánulását, azt a józan meggyőződést, hogy nem lehet a „dolog” „olyan veszélyes”, hiszen még sohasem volt olyan veszélyes (ahogy éppen apánk mondani szokta: „addig nincsen baj, amíg nincsen baj, csak mikor baj van, akkor van baj”); apánk azonban ránk mordult, mi pedig özönlöttünk a világ összes tájairól.

HIDEG VAN… AMIKOR VÉGRE FELÖLTÖZKÖDTÜNK, NAGYON MEGLEPETTNEK LÁTSZOTT, HOGY FEKETE NYAKKENDŐT LÁT RAJTAM, S KÉRDEZTE, KIT GYÁSZOLOK, MONDTAM NEKI, HOGY ANYÁM HALT MEG. AMIKOR MEGKÉRDEZTE, MIKOR, AZT FELELTEM NEKI: – TEGNAP. – EGY KICSIKÉT HÁTRAHŐKÖLT, DE KÜLÖNBEN EGY SZÓT SEM SZÓLT. KEDVEM LETT VOLNA HOZZÁTENNI, HOGY HISZEN ÉN NEM TEHETEK RÓLA, DE LENYELTEM A MONDÓKÁMAT, MERT ESZEMBE JUTOTT, HOGY EZT MÁR A FŐNÖKÖMNEK IS MONDTAM. EGYÉBKÉNT IS MIT JELENT EZ? AZ EMBER MINDENKÉPP HIBÁS EGY KICSIT.

Mintha nekem külön titkom lett volna anyánkkal, a kórház elé előbb érkeztem, mint az öcsém és a húgunk. Pedig talán nem is engem szeretett a legjobban, inkább épp öcsémet, bár meglehet pusztán azért, mert tudta, hogy erre neki van a legnagyobb szüksége – cserébe ő szerette leghevesebben anyánkat. Elsőszülött vagyok, hogyne érkeztem volna előbb… Ez a definíció.

Húgunk közülünk a legszebb, azt hiszem; megvan benne apánk törékenysége és anyánk forrósága. Noha a nők öcsénket jobban szeretik, az én nőim meg engem. Csak bennem túl sok a személyesség – személyre szabott ‹szövegromlás› vagyok. Igaz, ebből meg nem következik semmi.

Húgunk azonnal átölelt, „kis öregem, drága kis öregem”, s hosszan magához szorított. E vadságnak, mely korántsem ért váratlanul, inkább ezernyi emléket ébresztett bennem, kelletlenül adtam át magam; nem szerettem, hogy ennyire ismeri a testi érintés erejét, hogy ennyire, mondhatni profin, dadogás nélkül ki tudja használni, úgy éreztem, visszaél vele, és akkor is megsimogat, mikor elég volna hátba vernie, hogy túlbiztosít, és inkább divat ez, mint valódi személyesség a részéről; azt nem éreztem, hogy neki is fontos, csak azt, hogy tudja, nekem az. Ami igaz volt.

A gesztus végül is természetesen megfelelt, mert elérte célját – s én megenyhülve tartottam karjaimban ezt a vékony, szép szőke nőt, örültem a szagának és a bordáinak, a lehetetlen és hanyag rúzsozásnak, a szája ívének, melyben az öcsémét ismertem föl, az arca közelségének, a sok ismerős hajlatnak, mely mind-mind akár az enyém is lehetett volna, s a tulajdonviszonyok e kuszaságán, hol türelmetlen dühöt, hol engedékeny meghatódottságot éreztem, örültem a hangjának, ahogy csúfondároskodva és tisztelettel ismételgeti, „öregem, hát végre, drága kis öregem”.

FÖLZABÁLTÁTOK ANYÁTOKAT! (FÖLZABÁLTAM ANYÁMAT.)