Krasznahorkai László

Sátántangó

– részlet –

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Krasznahorkai László, 1985, 2015

ISBN 978 963 14 3307 4

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

„Akkor inkább úgy vétem el,
hogy várom.”

F. K.

Első rész

I. A hír, hogy jönnek

Egy október végi nap reggelén, nem sokkal azelőtt, hogy az irgalmatlanul hosszú őszi esők első cseppjei lehullottak a szikes, repedezett földre a telep nyugati oldalán (hogy aztán a bűzlő sártenger egészen az első fagyokig járhatatlanná tegye a dűlőutakat, s megközelíthetetlenné váljon a város is), Futaki arra ébredt, hogy harangszót hall. Legközelebb négy kilométerre délnyugatra, a régi Hochmeiss-dűlőben állt egy magányos kápolna, de ott nemhogy harang nem volt, még a torony is ledőlt a háború idején, a város még túl messze volt ahhoz, hogy onnan idáig bármi is elhallatsszon. S egyébként is: ezek a csengő-bongó, diadalmas hangok nem is távoli harangszóra emlékeztették, hanem úgy tűnt, mintha egészen közelről („Mintha a malom felől…”) sodorta volna őket erre a szél. Felkönyökölt a párnán, hogy kilásson a konyha egérlyuknyi ablakán, de a félig bepárásodott üvegen túl a pirkadat kékjében s az egyre halkuló harangzúgásban fürdő telep még néma volt és mozdulatlan: a túloldalon, az egymástól távol álló házak közül csupán a doktor lefüggönyözött ablakán szűrődött ki fény, onnan is csak azért, mert lakója már évek óta képtelen volt sötétben elaludni. Visszatartotta lélegzetét, hogy a harangzúgásapályban egyetlen félresodródó, zengő hangot se szalasszon el, mert tudni akarta, mi az igazság („Biztos alszol még, Futaki…”), s ehhez minden egyes hangra, ha mégoly árva is, szüksége volt. Puha, legendás macskalépteivel az ablakhoz sántikált a jéghideg konyhakövön („De hát senki sincs ébren? Nem hallja senki? Senki más?”), kinyitotta az ablaktáblákat, és kihajolt. Csípős, nyirkos levegő csapta meg, egy pillanatra be kellett hunynia a szemét; s a kakaskukorékolástól, a távoli csaholástól és a percekkel ezelőtt feltámadt éles, kíméletlen szél zúgásától csak mélyülő csöndben már hiába fülelt, nem hallott semmit saját tompa szívdobogásán kívül, mintha csak félálma kísérteties játéka lett volna az egész, mintha csak („…rám szeretne ijeszteni valaki”). Szomorúan nézte a baljós eget, a sáskajárásos nyár kiégett maradványait, és hirtelen ugyanazon az akácgallyon látta átvonulni a tavaszt, a nyarat, az őszt és a telet, mintha csak megérezte volna, hogy az örökkévalóság mozdulatlan gömbjében bohóckodik az idő egésze, a zűrzavar hepehupáin át ördögi egyenest csalva, és megteremtve a magasságot, a tébolyt szükségszerűséggé hamisítja… és látta önmagát, a bölcső és koporsó fakeresztjén, amint kínlódva rándul egyet, hogy végül – rangjelzések és kitüntetések nélkül – lecsupaszítva a halottmosók kezére adja egy szárazon pattogó ítélet, a dolgos bőrnyúzók röhejébe, ahol aztán irgalmatlanul látnia kell az emberi dolgok mértékét, anélkül hogy akár csak egyetlen ösvény is visszavezesse, mert akkor már azt is tudni fogja, hogy olyan partiba keveredett a hamiskártyásokkal, amely már jó előre le van játszva, s amelynek végén utolsó fegyverétől is megfosztják, a reménytől, hogy egyszer még hazatalál. Oldalra fordította a fejét, a telep keleti oldalán álló, egykor zsúfolt és zajos, most düledező és elhagyatott épületek felé, és keserűen figyelte, amint a puffadt-vörös nap első sugarai áttörnek egy megkopasztott tetejű, omladozó tanyaház tetőgerendái között. „Végtére is döntenem kéne már. Nem maradhatok itt.” Visszabújt a meleg paplan alá, karjára hajtotta a fejét, de szemét nem tudta lehunyni: megrémisztették ezek a kísérteties harangok, de még inkább ez a hirtelen csönd, ez a fenyegető némaság, mert úgy érezte, most aztán minden megtörténhet. De nem mozdult semmi, mint ahogy ő sem moccant meg az ágyban, egészen addig, míg a körülötte hallgató tárgyak között egyszer csak elkezdődött valami ideges párbeszéd (megreccsent a kredenc, megzörrent a lábos, a helyére csúszott egy porcelántányér), akkor hirtelen megfordult fekhelyén, hátat fordított a Schmidtnéből áradó izzadságszagnak, fél kézzel kitapogatta az ágy mellé készített vizespoharat, s egy hajtásra kiitta. S ezzel aztán ki is szabadult ebből a gyerekes félelemből; felsóhajtott, megtörölte izzadt homlokát, s mivel tudta, hogy Schmidt és Kráner még csak most terelhetik össze a barmokat, hogy a Szikesről felhajtsák a teleptől északra fekvő Gazdaság istállójáig, ahol aztán végre megkapják a keserves nyolc hónapért járó pénzt, s hogy emiatt jó pár óra eltelik addig, amíg onnan gyalog hazaérnek, elhatározta, megpróbál aludni még egy keveset. Lehunyta a szemét, oldalára fordult, átölelte az asszonyt, s már majdnem sikerült elszunnyadnia, amikor megint meghallotta a harangokat. „Az istenit!” Félrehajtotta a paplant, de abban a pillanatban, amikor meztelen, bütykös lába a konyhakőhöz ért, a hangok hirtelen megszakadtak, mintha („Intett volna valaki…”) … Görnyedten üldögélt az ágy szélén, kezeit összekulcsolta az ölében, aztán az üres poháron akadt meg a tekintete; torka száraz volt, jobb lába sajgott, és már se visszafeküdni, se felkelni nem mert. „Legkésőbb holnap indulok.” Sorra végignézett a sivár konyha még valamennyire használható tárgyain, a ráégett zsírtól és ételmaradéktól mocskos sparherten, az alája tolt szakadt fülű kaskán, a bicegő lábú asztalon, a falra akasztott poros szentképeken, az ajtó melletti sarokban egymás hegyén-hátán álló lábosokon, fazekakon, végül a már kivilágosodott apró ablak felé fordult, látta az elé hajló akácfa csupasz ágait, Halicsék házának horpadt tetejét, a megdőlt kéményt, a kicsapódó füstöt, s azt mondta: „Felveszem a részem, és még ma este!… Legkésőbb holnap. Holnap reggel.” „Jaj, istenem!” – riadt fel mellette Schmidtné; rémülten körbejáratta kétségbeesett tekintetét a homályban, melle zihált, de amikor aztán minden ismerősen nézett vissza rá, megkönnyebbülten felsóhajtott, s visszadőlt a párnára. „Mi van, rosszat álmodtál?” – kérdezte Futaki. Schmidtné még mindig ijedt szemmel meredt a mennyezetre. „Atyaúristen, de még mennyire! – sóhajtott ismét, s a szívére tette a kezét. – Hát, én még ilyet!… Képzeld… Ültem bent, a szobában, és… egyszer csak valaki megkopogtatta az ablakot. Ki se mertem nyitni, csak odaálltam elé, és kilestem a függönyön. Csak a hátát láttam, mert már a kilincset ütötte… meg a száját, ahogy ordibál, de nem lehetett érteni, hogy mit… borostás volt a képe, és mintha mind a két szeme üvegből lett volna… borzasztó volt… Aztán eszembe jutott, hogy csak egyszer fordítottam rá a kulcsot az este, de tudtam, hogy mire kiérnék, már késő… ezért gyorsan becsaptam a konyhaajtót, de akkor eszembe jutott, hogy nincs meg a kulcs… Elkezdtem volna kiabálni, de egy hang se jött ki a torkomon. Aztán… nem emlékszem… hogy miért vagy minek, de… hirtelen Halicsné nézett be az ablakon, és vigyorgott… tudod, milyen, mikor vigyorog?… szóval bámult be a konyhába… és aztán nem tudom, hogy… eltűnt… de akkor már az ott kint rugdosta az ajtót, tudtam, hogy egy perc, és betöri, akkor eszembe jutott a kenyérvágó kés, gyorsan odarohantam a kredenchez, de beszorult a fiók, én meg feszegettem… úgy éreztem, hogy szörnyethalok a félelemtől… aztán hallottam, hogy nagy robajjal bedől az ajtó, s az a valaki már jön is a folyosón… a fiókot még mindig nem tudtam kinyitni… és akkor már ott volt a konyhaajtóban… végre sikerült kihúzni a fiókot, előkaptam a kést, az meg hadonászva közeledett… de nem tudom… egyszer csak ott feküdt a sarokban, az ablak alatt… ja igen, egy csomó kék meg piros lábas volt nála, azok mind szétröpültek a konyhában… és akkor érzem, hogy megmozdul a lábam alatt a padló, és képzeld, az egész konyha elindult, mint egy autó… most már nem tudom, hogy volt…” – fejezte be, s megkönnyebbülten felnevetett. „Jól nézünk ki! – csóválta meg a fejét Futaki. – Én meg, képzeld el, arra ébredtem, hogy harangoznak…” „Micsoda?! – nézett rá meghökkenve az asszony. – Harangoztak? Hol?” „Hát ezt nem értem én se. Ráadásul kétszer is, egymás után…” Schmidtné is megcsóválta a fejét. „A végén még megbolondulsz.” „Vagy csak álmodtam én is az egészet – morogta nyugtalanul Futaki. – Figyeld meg, ma még történik valami…” Az asszony mérgesen hátat fordított neki. „Örökké ezt mondod, igazán abbahagyhatnád már végre.” Ekkor hirtelen meghallották, hogy odakint megnyikordul a hátsó kapu. Riadtan néztek egymásra. „Ez csak ő lehet! – suttogta Schmidtné. – Érzem.” Futaki idegesen fölült. „De hát… ez lehetetlen! Még nem érhettek vissza…” „Mit tudom én, hogy…! Eriggy már!” Kiugrott az ágyból, hóna alá kapta a ruháit, gyorsan behúzta maga mögött a szobaajtót, és felöltözött. „A botom. Kint hagytam a botom.” Először zöld penész lepte el a falakat, az ütött-kopott, de mindig tisztára törölgetett szekrényben megpenészesedtek a ruhák, a törülközők s az összes ágynemű, pár hétre rá megrozsdásodtak az ünnepi alkalmakra eltett evőeszközök, kilazultak a csipketerítőkkel letakart nagyasztal lábai, s amikor aztán megsárgultak a függönyök, s egy nap kialudt a villany is, végérvényesen kiköltöztek a konyhába, s hagyták, hadd váljon a szoba az egerek és a pókok birodalmává, hisz úgysem tehettek ez ellen már semmit. Nekitámaszkodott az ajtófélfának, s azon töprengett, hogy jusson ki innen észrevétlenül; de a helyzet elég reménytelennek látszott, mert ahhoz, hogy kisurranjon, mindenképpen át kell mennie a konyhán, ahhoz pedig túlontúl vénnek érezte magát, hogy az ablakon másszon ki, amit vagy Kránerné, vagy Halicsné amúgy is észrevett volna, hisz fél szemmel örökké azt lesik, mi történik odakint. Ráadásul a botja, ha Schmidt felfedezi, azonnal elárulja, hogy ő itt lapul valahol a házban, és meglehet, hogy emiatt még a részét sem kapja meg, hisz tudta, hogy Schmidt ebben nem ismer tréfát, s úgy kell elkotródnia innen, ahogy hét esztendővel ezelőtt – nem sokkal a hírverés után, a felvirágzás második hónapjában – ideérkezett, egyetlen rongyos nadrágban, egy kifakult felöltőben, üres zsebbel és éhesen. Schmidtné a folyosóra szaladt, ő meg az ajtóra tapasztotta a fülét. „Semmi nyavalygás, cicuskám! – hallotta Schmidt rekedt hangját. – Azt csinálod, amit én mondok. Világos?” Futakit elöntötte a forróság. „A pénzem.” Csapdában érezte magát. De nem volt sok idő a töprengésre, ezért aztán elhatározta, mégiscsak kimászik az ablakon, mert „itt azonnal csinálni kell valamit”. Már éppen elfordította volna az ablakkilincset, amikor meghallotta, hogy Schmidt végigmegy a folyosón. „Ez pisálni fog!” Lábujjhegyen visszaosont az ajtóhoz, s lélegzet-visszafojtva hallgatózott. S amikor aztán Schmidt mögött becsukódott a hátsó udvarra vezető ajtó, óvatosan kisurrant a konyhába, végigmérte az idegesen hadonászó Schmidtnét, s egy hang nélkül a kijárathoz sietett, gyorsan kilépett, és amikor már biztos volt abban, hogy komája visszatért, erősen megzörgette az ajtót, mint aki most érkezik. „Mi az, nincs itthon senki? Schmidt komám!” – kiáltotta harsány hangon, majd – nehogy időt adjon a menekülésre – azonnal benyitott, s mire Schmidt kifordult a konyhából, hogy a hátsó ajtón át elpucoljon, már el is állta az útját. „Nocsak, nocsak! – kezdte csúfondáros képpel. – Hová ilyen sietősen, komám?” Schmidt egy hangot sem tudott kinyögni. „Na, majd megmondom én! Segítek, komám, segítek, ne félj! – folytatta elborult arccal. – Meg akartál lépni a pénzzel! Igaz? Eltaláltam? – Majd, hogy Schmidt még mindig szótlanul pislogott, megcsóválta a fejét. – Nohát, komám. Ezt nem gondoltam volna.” Visszamentek a konyhába, s leültek egymással szemben, az asztalhoz. Schmidtné feszülten tett-vett a sparherton. „Ide figyelj, komám… – kezdte akadozva Schmidt. – Rögtön megmagyarázom…” Futaki leintette. „Értem én anélkül is! Azt mondd, hogy Kráner is benne van?” Schmidt kényszeredetten bólintott. „Fele-fele.” „Az anyátok istenit! – háborgott Futaki. – Túl akartatok járni az eszemen.” Lehajtotta a fejét. Gondolkozott. „Na, és most? Mi lesz?” – kérdezte aztán. Schmidt haragosan széttárta a karját. „Mi lenne? Te is benne vagy, komám.” „Hogy érted ezt?” – tudakolta Futaki, és közben számolt. „Harmadoljuk – felelte kényszeredetten Schmidt. – Csak a szádat ne jártasd.” „Attól te ne félj.” Schmidtné felsóhajtott a sparhertnál. „Elment az eszetek. Azt hiszitek, ezt meg lehet úszni?” Schmidt, mintha nem is hallotta volna, Futaki arcába mélyesztette a szemét. „Na. Nem mondhatod, hogy nem tisztáztuk a dolgot. De akarok neked mondani valamit. Komám! Ne tegyél tönkre!” „Már megállapodtunk, nem?!” „Persze, ebben nincs vita egy percig se! – folytatta Schmidt, s hangja könyörgőre vált. – Én csak annyit kérek, hogy… add kölcsön nekem egy rövid időre a te részedet! Csak egy évre! Míg le tudunk telepedni valahol…” Futaki dühösen felcsattant. „És még midet nyaljam ki, komám?!” Schmidt előredőlt, és bal kezével megragadta az asztalt. „Nem kérnélek, ha nem magad mondtad volna a múltkor, hogy te innen már nem mész sehová! Minek neked akkor az egész? És csak egy évre… egy évre!… Nekünk muszáj, értsd meg, nekünk muszáj. Ezzel a húsz ronggyal nem megyek semmire, még tanyát se bírok venni. Legalább egy tízest adjál, na!” „Engem aztán nem érdekel! – felelte Futaki ingerülten. – Egy csöppet se érdekel. Én se akarok itt élve megdögleni!” Schmidt haragosan rázta a fejét, dühében már majdnem elsírta magát, s aztán újból rákezdte, makacsul s egyre tehetetlenebbül, a konyhaasztalra könyökölve, mely minden mozdulatára billent egyet, mintha még az is melléje állt volna, hogy végül „megessen a szíve rajta”, s engedjen komája könyörgő kezeinek, és nem sok hiányzott már hozzá, hogy beadja a derekát, amikor tekintete elrévedt, majd megakadt a vékony sugarakban beeső fény vibráló millió porszemén, orrát megcsapta a konyha áporodott szaga. Hirtelen savanykás ízt érzett a nyelvén, s azt hitte, itt a halál. Mióta feloszlatták a telepet, mióta az emberek ugyanolyan sietséggel futottak szét innen, mint amilyen hévvel idejöttek, s ő – néhány családdal, az orvossal meg az iskolaigazgatóval együtt, akiknek ugyanúgy nem volt hová menniük, mint neki – itt ragadt, nap mint nap figyelte az ételek ízét, mert tudta, hogy a halál előbb a levesekbe, a húsokba, a falakba költözik bele; sokáig forgatta a szájában a falatokat, mielőtt lenyelte volna, lassan kortyolta a ritkán elé kerülő bort vagy a vizet, s néha ellenállhatatlan vágyat érzett arra, hogy letörjön egy darabot a salétromos vakolatból a régi szivar géptermében, ahol lakott, és megkóstolja, hogy az aromák, az ízek rendjét megzavaró szabálytalanságban felismerje az Intést, mert abban bízott, hogy a halál csak amolyan figyelmeztetés, s nem kétségbeejtő végérvényesség. „Nem ajándékba kérem – folytatta lankadtan Schmidt. – Kölcsön. Érted, komám? Kölcsön. Pontosan egy év múlva megadom az utolsó fillérig.” Csüggedten ültek az asztalnál, Schmidtnek égett a szeme a fáradtságtól, Futaki meg a kőkockák titokzatos mintáiba merült, ne lássák meg rajta, hogy fél, s ami azt illeti, úgysem tudná megmagyarázni nekik, hogy miért. „Azt mondd meg nekem, hányszor mentem ki egy szál magam a Szikesre a legnagyobb hőségben, hogy az ember nem mert levegőt venni, mert félt, hogy meggyullad belül?! Ki szerezte a fát? Ki építette meg a karámot?! Pontosan annyit kínlódtam én is, mint te, vagy Kráner, vagy Halics! És most meg azt mondod nekem, komám, kölcsön. Aztán mikor látlak legközelebb, he?!” „Szóval nem bízol bennem” – mondta sértődötten Schmidt. „Nem én! – csattant fel Futaki. – Összeállsz Kránerrel, pirkadat előtt el akartok szelelni az összes pénzzel, és ezek után még bízzam is benned?! Minek nézel te engem? Hülyének?” Szótlanul ültek. Az asszony az edényekkel csörömpölt a sparhert előtt, Schmidt csalódottan, ő meg remegő kézzel cigarettát sodort, felkelt az asztal mellől, az ablakhoz sántikált, és baljával botjára támaszkodva figyelte a hullámzó esőt a háztetők felett, az engedelmesen hajló fákat a szélben, a csupasz ágak rajzolta fenyegető ívet a levegőben; a gyökerekre gondolt, s az éltető iszapra, amivé mostanra már ez a föld lett, és arra a csöndre, arra a hang nélküli telítettségre, amelytől annyira rettegett. „Aztán… mondd csak! – szólalt meg tétován. – Minek jöttetek vissza, ha egyszer…” „Minek, minek! – morgott Schmidt. – Azért, mert ott jutott eszünkbe, az úton, hazafelé. S mire észbe kaphattunk volna, már itt voltunk a telep előtt… Meg hát, az asszony… Őt itt hagytam volna?…” Futaki bólogatott. „És Kránerrel mi van? – kérdezte aztán. – Miben maradtatok?” „Otthon gubbasztanak azok is. Északra akarnak menni, Kránerné hallotta, hogy van ott valami lerobbant fatelep, vagy mi. Sötétedés után találkozunk a keresztnél, ezzel váltunk el.” Futaki felsóhajtott. „Hosszú még a nap. Mi lesz a többiekkel? Haliccsal, az igazgatóval?…” Schmidt csüggedten morzsolgatta az ujjait. „Honnan tudjam? Szerintem persze Halics az egész napot átalussza, tegnap Horgoséknál nagy muri volt. Az igazgató urat meg egye meg ott a fene, ahol először megleli! Ha valami baj lesz miatta, beküldöm én a hülye anyjához az árokba, úgyhogy csak nyugalom, komám, nyugalom.” Úgy döntöttek, itt, a konyhában várják meg az éjszakát. Futaki széket húzott az ablak mellé, hogy szemmel tarthassa a szemközti házakat, Schmidtet elnyomta az álom, horkolni kezdett az asztalra borulva, az asszony meg kivette a kredenc mögül a vaspántos katonaládát, lesöpörte róla a port, kitörölgette a belsejét is, aztán szótlanul pakolni kezdte a holmijukat. „Esik” – mondta Futaki. „Hallom” – felelte az asszony. A nap gyönge fénye épp hogy csak áttört a kelet felé úszó felhők egymásra torlódó forgatagán; a konyhára szinte alkonyati homály borult, nem lehetett biztosan tudni, hogy a falakra rajzolódó, vibráló foltok árnyak-e csupán, vagy a reménykedő gondolataik mögött megbúvó kétségbeesés baljós nyomai. „Délre fogok menni – mondta Futaki az esőbe bámulva. – Ott azért rövidebb a tél. Bérbe veszek egy tanyát, közel valamelyik virágzó városhoz, és egész nap lógatom a lábam egy lavór meleg vízbe…” Az esőcseppek szelíden csurogtak lefelé az ablak mindkét oldalán, belül, a fönti ujjnyi széles réstől egészen a könyökfa és az ablakkeret érintkezéséig, ahol lassan feltöltötték a legkisebb repedést is, s utat törve maguknak a könyökfa széléig, ismét cseppekre válva szét, hullani kezdtek Futaki ölébe, aki aztán, anélkül hogy észrevette volna, mert onnan, ahová elkalandozott, nehéz volt visszatérni, szép csendben bevizelt. „Vagy elszegődöm éjjeliőrnek egy csokoládégyárba… esetleg kapusnak egy leánykollégiumba… És megpróbálok mindent elfelejteni, csak egy lavór meleg víz esténként, és nem csinálni semmit, csak nézni, hogy telik a kurva élet…” Az eddig csöndesen zuhogó eső most ömleni kezdett, mint a gátszakasztó ár elöntötte a már amúgy is fuldokló földet, keskeny, kanyargós csatornákat vágva az alacsonyabban fekvő területek felé, s bár már nem látott át az üvegen, mégsem fordult el, nézte a szuvas fakeretet, a kipörgött gipsz helyét, s egyszer csak az üvegen megjelent egy elmosódott forma, lassan kibontakozott egy emberi arc, de nem tudta rögtön, kié, amíg csak ki nem élesedett egy megriadt szempár; akkor már látta „saját megviselt ábrázatát”, ráismert, döbbenten s fájdalmasan, mert érezte: ugyanúgy mossa el arcvonásait majd az idő, ahogy most szétfolyik itt az üvegen; valami nagy, idegen szegénység tükröződött e képben, amint sugárzón megindult felé, a szégyen, a büszkeség és a félelem egymásra telepedő rétegei. Hirtelen megint ott volt az a savanykás íz a nyelvén, eszébe jutottak a hajnali harangok, a pohár, az ágy, az az akácgally, a hideg konyhakő, s keserűen lebiggyesztette a száját. „Egy lavór meleg víz!… Az ördögbe is! … Hisz mindennap áztatom a lábam…” Háta mögül elcsukló sírás ütötte meg a fülét. „Hát téged meg mi lelt?” De Schmidtné nem válaszolt, szégyenkezve félrefordult, vállait rázta a zokogás. „Hallod? Mi bajod van?” Az asszony ránézett, de aztán, mint aki nem látja itt értelmét már a beszédnek, szó nélkül leült a sparhert melletti hokedlira, s kifújta az orrát. „Most mért hallgatsz? – faggatta makacsul Futaki. – Mi a fene esett beléd?” „Ugyan hova akarunk mi menni! – tört ki keserűen Schmidtné. – Az első városban lefülel egy rendőr! Hát nem érted? Még a nevünket se fogják megkérdezni!” „Mit fecsegsz itt összevissza? – torkolta le haragosan Futaki. – A zsebed tele pénzzel, te meg…” „Hát pontosan erről beszélek én is! – vágott közbe az asszony. – A pénzről! Legalább neked legyen eszed! Elmenni… ezzel a nyomorult ládával… mint egy koldusbanda!” Futaki mérgesen rászólt. „Na, most már elég. Ne avatkozz bele ebbe a dologba. Egyáltalán nem tartozik rád. Legyél csendben, az a te dolgod.” Schmidtné felpattant. „Tessék?! Mi az én dolgom?” „Nem mondtam semmit – felelte Futaki halkan. – És csendesebben, mert felébred.” Az idő lassan telt, szerencséjükre a vekker már régóta nem működött, hogy ketyegésével erre még figyelmeztesse is őket, az asszony mégis a mozdulatlan mutatókat nézte, amíg a fakanállal meg-megkavarta a rotyogó paprikást, aztán bágyadtan ültek a gőzölgő tányérok felett, a két férfi, Schmidtné örökös unszolása ellenére („Mire vártok? Éjszaka akartok enni a sárban, bőrig ázva?”), nem is nyúlt az ételhez… … …

Második rész

VI. Irimiás beszédet mond

Barátaim! Bevallom, nehéz helyzetbe kerültem. Ha jól látom, senki nem mulasztotta el, hogy itt legyen e sorsdöntő megbeszélésen… és sokan, abban bízva, hogy én majd magyarázattal szolgálok erre az ép ésszel szinte fölfoghatatlan tragédiára, jóval azelőtt megjelentek itt, jóval a megbeszélt időpont előtt, amelyben tegnap megállapodtunk… De hát mit is mondhatnék maguknak, hölgyeim és uraim? Mi mást mondhatnék, mint hogy… meg vagyok rendülve, és ezzel azt akarom mondani, hogy kétségbe vagyok esve… Higgyék el, még bennem is csupa zűrzavar van, és ezért meg kell bocsássák, ha egyelőre nehezen találom a szavakat… és ahelyett, hogy szólni tudnék, a megdöbbenés elszorítja a torkomat, így aztán ne csodálkozzanak azon, ha ezen a mindnyájunkat emésztő reggelen gyötrelmes hebegés lenne úrrá rajtam, mert el kell ismernem, hogy nem segített egy szemernyit se, hogy tegnap este, amikor elborzadva álltuk körül a végre megtalált gyermek görcsbe merevedett tetemét, azt javasoltam, próbáljunk meg aludni egyet, és inkább ma reggel gyülekezzünk itt újból össze, hátha mára higgadtabb fejjel tudunk szembenézni a történtekkel, mert nem… ugyanolyan teljes bennem a káosz, a lelkemben ma reggelre csak nőtt a tanácstalanság… Mégis… Tudom… erőt kell vennem magamon, de biztos vagyok benne, meg fogják érteni, ha ebben a percben még nem tudok mást mondani, mint hogy osztozom, mélyen osztozom… egy szerencsétlen anya fájdalmában, egy anya sosem csillapuló, mindörökre eleven gyászában… mert azt hiszem, nem szükséges kétszer mondanom, hogy azzal a bánattal… hogy egyik pillanatról a másikra egyszer csak elveszítjük a szívünknek legkedvesebbet, semmi nem ér föl, barátaim… Nem hiszem, hogy az itt egybegyűltek között akadna akár csak egy is, aki ebben ne értene egyet velem… Ez a tragédia mindannyiunk lelkére ránehezedik, mert jól tudjuk, hogy azért, ami történt, kivétel nélkül mindnyájan felelősek vagyunk. És ebben a helyzetben a legnehezebb, hogy ezen a megrendülésen összeszorított foggal, a keserűségtől elszorult torokkal, könnyeinkkel küszködve mégiscsak túl kell tennünk magunkat… Mert – és erre már most szeretném nyomatékosan felhívni a figyelmet! – semmi nem lehet fontosabb, mielőtt a hivatalos szervek kiszállnának, mielőtt a rendőri alakulatok megkezdenék a nyomozást, hogy mi magunk, a szemtanúk és a felelősök, pontosan rekonstruáljuk, mi okozta ezt a megdöbbentő szerencsétlenséget, egy ártatlan gyermek szörnyű pusztulását… mert jobb, ha már most felkészülnek arra, hogy e katasztrófát a városi vizsgálóbizottság elsősorban rajtunk fogja számon kérni… Rajtunk, igen, barátaim, rajtunk! Kérem, ne csodálkozzanak ezen! Mert… tegyék a szívükre a kezüket, egy kis figyelemmel, egy csöpp óvatos előrelátással, egy kevés szeretetteljes gondoskodással és körültekintéssel, ugye, megakadályozhattuk volna?… Gondoljanak csak arra, hogy ez a védtelen teremtés, akit most már igazán nevezhetünk Isten kivetett báránykájának, kiszolgáltatva az első jöttmentnek, az első országúti csavargónak, bárkinek, barátaim, bárkinek… egész éjjel ázott az esőben, verte a szél, az elemek könnyű prédája lett… s így, vakon a gondatlanságban, a megbocsáthatatlan, bűnös gondatlanságban, mint egy kivert kutya, itt járt nyilvánvalóan a közelünkben, itt bolyongott mindvégig körülöttünk – talán még be is nézett ezen az ablakon, és látta, amint maguk, hölgyeim és uraim, lerészegedve ropják a táncot, és nem tagadom, az is meglehet, hogy tán még bennünket is meglesett egy fa mögé húzódva, vagy egy fűkazal rejtekéből, ahogy esőverten, elcsigázottan bandukolunk a kövesút kilométerkövei között végcélunk, az Almássy-major felé – nos, itt járt-kelt szinte egy kéznyújtásnyira tőlünk, és senki, értik, senki nem sietett a segítségére, hangját – mert biztos, hogy a végzetes pillanatban kiáltott hozzánk – valakihez! – elsodorta a szél, a maguk ricsajozása, hölgyeim és uraim! Hát miféle véletlen rettentő összjátéka volt ez, kérdezik maguk, micsoda végzet irgalmatlan fintora?… Ne értsenek félre, személy szerint nem vádolok senkit… Nem vádolom az anyát, akinek talán soha többé nem adatik meg egyetlen elkövetkezendő éjszaka békés nyugalma sem, mert soha nem fogja tudni megbocsátani, hogy akkor, a végzetes napon… túl későn ébredt. Nem vádolom az áldozat bátyját sem – ellentétben magukkal, barátaim! –, ezt a nagyreményű fiatalembert, aki utolsóként látta őt alig kétszáz méterre innen, ahol most ülünk, alig kétszáz méterre maguktól, hölgyeim és uraim, akik mit sem sejtve türelmesen várakoztak ránk, hogy végül lerészegedve tompa álomba zuhanjanak… Nem vádolok tehát személy szerint senkit, de… mégis, hadd tegyem fel maguknak a kérdést: nem vagyunk-e mindannyian bűnösök? Nem lenne-e tisztességesebb, ha olcsó védekezés helyett már most bevallanánk, hogy igenis vádolhatók vagyunk? Mert – és ebben Halicsnénak messzemenően igaza van – nem áltathatjuk magunkat – pusztán azért, hogy megnyugtassuk lelkiismeretünket – azzal, hogy mindaz, ami történt, a véletlen különös összejátszása csak, s mi nem tehettünk ellene semmit… Ez, mint hamarosan be fogom bizonyítani, egyáltalán nem így van! Nézzük csak sorra, egyenként… szedjük szét ízekre az események szörnyű együttesét, mert a fő kérdés – és ezt ne feledjék, hölgyek és urak! – a fő kérdés az, hogy mi is történt itt tegnap reggel… Mert… az egész elmúlt éjszakát végighánykolódtam, mire magam is rá nem döbbentem erre!… ne gondolják, hogy csak azt nem tudjuk, hogyan történt a tragédia, hiszen valójában azzal sem vagyunk tisztában, mi az, ami történt… A rendelkezésre álló adatok és vallomások ugyanis olyannyira ellentmondanak egymásnak, hogy ember legyen a talpán – hogy ezzel a közkeletű fordulattal éljek –, aki világosan képes látni ebben a gyanús homályban… Mindössze annyit tudunk: a gyermek nincs többé. És ez nem sok, ismerjék el! Ezért aztán, gondoltam odabent a raktárban, ahol fekhelyét a kocsmáros uram önzetlenül a rendelkezésemre bocsátotta, nincs más mód, mint hogy lépésről lépésre haladjunk előre, és most is meg vagyok győződve arról, hogy ez az egyetlen helyes módszer… szedjük tehát össze akár a legjelentéktelenebbnek látszó apróságot is, ne habozzanak, ha egy lényegtelennek tűnő részlet még az eszükbe jut… gondolkozzanak, hogy mi az, amit tegnap nem mondtak el nekem… mert csak így remélhetjük, hogy magyarázatot találunk, s egyben védelmet önmagunknak a közeli számonkérés nehéz perceiben… Használják hát ki a még előttünk álló, igen szűkre szabott időt, hisz csak magunkban bízhatunk, mert helyettünk mások nem deríthetik fel e drámai éjszaka vagy reggel történetét…

Irimiás súlyos szavai komoran zúgtak az ivóban, mintha félrevert harangok szólnának szüntelenül, amiből a bajt magát megtudni nem, csak a rémületet lehet egyelőre kihallani. Az emberek – arcukon az elmúlt éjszaka ijesztő álmainak s a félálmok baljós homályának fojtó képeivel – némán, szorongva, megbűvölten vették körül, mintha csak ebben a pillanatban ébredtek volna föl, s most gyűrötten, összeborzolódott üstökkel, néhol még a párna mintázatával a halántékon várnák kábán a magyarázatot, mert míg aludtak, körülöttük felfordult a világ… és minden összekuszálódott. Irimiás keresztbe vetett lábakkal ült közöttük, méltóságteljesen hátradőlt a széken, s igyekezett elkerülni, hogy belenézzen ezekbe a vérbogos, táskás szemekbe, merészen ívelt, középen – a járomcsontok magasságában – megtört karvalyorra, erőszakos, frissen borotvált álla szinte a fejek fölé emelkedett, a már a nyakára nőtt haja kétoldalt felkunkorodott; olykor – egy-egy jelentősebb szónál, gondolatnál – felrántotta vastag, már-már összenőtt, kusza szemöldökét, s feltartott mutatóujjára irányította a szorongó tekintetek sugarát.

De mielőtt nekivágnánk ennek a kockázatos útnak, el kell mondanom valamit. Maguk, barátaim, amikor tegnap hajnalban megérkeztünk, kérdések özönét zúdították ránk, egymás szavába vágva magyaráztak és kérdeztek, állítottak és visszavontak, és kértek és javasoltak, lelkesedtek és morogtak, s ebből a zűrzavarból én most két dologra szeretnék válaszolni, bár külön-külön némelyiküknek már tettem erről említést… Az egyik kérdésük arra irányult, hogy „fedjem fel” azt a „titkot”…, ahogy néhányan nevezték, mi a magyarázata közel másfél éves… úgymond… eltűnésünknek”… Nos, hölgyeim és uraim, nincsen itt semmiféle „titok és homály”, hadd szögezzem le nyomatékosan és utoljára, hogy nincs itt semmiféle rejtély… Az elmúlt időszakban egy bizonyos megbízásnak kellett eleget tennünk, azt is mondhatnám, küldetésnek… amelyről egyelőre elég legyen annyit elárulnom, hogy mélyen összefügg mostani jövetelünk céljával… Ezek után persze ki is kell ábrándítanom magukat, mert… hogy a maguk szóhasználatát kövessem… váratlan, meglepetésszerű találkozásunk valójában a puszta véletlennek köszönhető… Utunk ugyanis barátommal és nagyérdemű segítőtársammal az Almássy-majorba vezetett, ahol… bizonyos… okból sürgős látogatást, mondhatnám, terepszemlét kell tennünk… És minthogy biztosak voltunk benne, hogy magukat, barátaim, már nem találhatjuk itt, sőt még az is kétséges volt előttünk, hogy egyáltalán a kocsma üzemel még… ezért aztán számunkra volt meglepetés, hogy mindnyájukat viszontláthattuk itt, mintha mi sem történt volna… Nem tagadom, jóleső érzés öntött el, hogy újból láthatom ezeket a régi arcokat, de ugyanakkor… és ezt sem rejtem véka alá, némi aggodalommal állapítottam meg, hogy maguk, barátaim, még mindig itt… tengődnek… tiltakozzanak, ha erősnek találják a kifejezést!… itt, az isten háta mögött, évekkel azután, hogy számtalanszor eldöntötték: elhagyják ezt a kilátástalan vidéket, és boldogulásukat máshol keresik… Amikor másfél évvel ezelőtt, utolsó találkozásunkkor… elváltunk, és maguk itt álltak a kocsma előtt, és integettek, míg csak el nem tűntünk a kanyarban, nagyon is jól emlékszem arra, mennyi sistergő ötlet, mennyi remekbe szabott terv várt megvalósításra, mennyi nekibuzdulás volt magukban, és akkor most mégis itt kell találnom mindannyiukat, pontosan ugyanolyan állapotban, már megbocsássanak a szóért! legatyásodva és eltompulva, hölgyeim és uraim! Hát mi történt?… Mi lett ezekkel a tervekkel, ezekkel a sistergő ötletekkel?! Na de azt hiszem, egy kissé elkanyarodtam… Egyszóval tehát jelenlétünk maguk között, barátaim, látják, a véletlen műve. S bár az ügy, amely miatt már régen, már tegnap délre az Almássy-majorban kellett volna lennünk, rendkívül sürgető és már-már elodázhatatlan, régi barátságunkra tekintettel mégis úgy döntöttem, hogy nem hagyom magukat, hölgyek és urak, ebben a pácban, nemcsak azért, mert ez a tragédia távolról engem is érint, hiszen tulajdonképpen én is itt voltam már, amikor történt, nem beszélve arról, hogy homályosan ugyan, de még emlékszem az áldozat felejthetetlen lényére, s régi jó viszonyom a családdal egyenesen kötelez… de azért is, mert úgy látom, ez a dráma egyenesen következik az itteni állapotokból, barátaim, és ilyen helyzetben nem hagyhatom cserben magukat… Másik kérdésükre voltaképpen már feleltem is, de hadd ismételjem meg, hogy később ne legyen félreértés… Tévedtek, amikor a hírből, hogy errefelé jövünk, azt az elhamarkodott következtetést vonták le, hogy ide készültünk a telepre, mert mint említettem már, eszünkbe sem jutott, hogy magukat még itt találhatjuk… Nem tagadom, kissé kellemetlen nekem ez az időveszteség, mert mára már a városban kellett volna lennem, de ha már így alakult, essünk túl a dolgon minél előbb… és tegyünk pontot ennek a tragédiának a végére… S ha még… esetleg… futja a szűkös időből… megpróbálok tenni valamit magukért, bár… bevallom… egyelőre teljesen tanácstalan vagyok…

Kis szünetet tartott, intett az olajkályha mellett gubbasztó Petrinának, aki készségesen, lelkesen ugrott is, kezében – Schmidtné asszonyi gondoskodásának hála! – Irimiás frissen vasalt kockás zakójával. S abban a pillanatban, amikor látták, hogy Irimiás cigarettát húz elő a zakó szivarzsebéből, Halics, Futaki és Kráner szinte egy emberként szaladtak oda, hogy tüzet adjanak. A kocsmáros – aki nem vegyült a többiek közé, hanem a pult mögött maradt, feszülten s falfehér arccal – most gúnyosan nézte őket.

Nos, ezek után térjünk a lényegre. Kezdjük a történetet tegnapelőtt déltől, amikor, ugyebár, ifjú barátom, Horgos Sándor otthon a tanyán együtt ebédelt a gyermekkel. Állítása szerint nem vett észre rajta semmi különöset – jól mondom, fiatalúr? – … szóval nem… nos tehát, megvolt az ebéd, igaz?… Értem. Igen. Nem vett észre rajta semmi különöset, csak… mintha a szokottnál kissé zavartabban viselkedett volna… Ám ezt a zavartságot szép jövő előtt álló barátunk nem tudja mással magyarázni, mint hogy esett az eső, jól emlékszem?… Mert… igen… hogy az eső látványa… ha jól értettem… mindig igen rossz hatással volt rá. Ez persze elég különös, de a gyermek köztudottan gyönge értelmi képességeire gondolva kétségtelenül magyarázhatjuk a dolgot azzal, hogy az effajta esetekben bármilyen esemény kiválthat nyomott hangulatot, kisebb-nagyobb mérvű zavartságot, amelyet a tudományos köznyelv depressziónak nevez… Na és ezek után egészen… meddig is?… egész sötétedésig az áldozatot elveszítjük szem elől, akkor látjuk újból, ugye, amikor fiatal barátom az útkaparó háza és a kocsma között… nem?… szóval közelebb az útkaparó házához egyszer csak szembetalálkozik vele a kövesúton… Sándor barátunk rendkívül izgatottnak… ne mondjuk inkább kétségbeesettnek?… egyszóval kétségbeesettnek látja őt, s kérdésére, hogy mit keres errefelé, és mért nincs inkább otthon, Estike, ugye, nem felel semmit… S szemtanúnk hosszas kérdezősködés után végül ráparancsol, hogy menjen haza azonnal, mert – mint tegnap délutáni beszélgetésünkkor elmondta – féltette húga egészségét, akin akkor már rajta volt az a bizonyos sárga kardigán, meg alatta, ugye, a csipkefüggöny… s bőrig ázva reszketett… Ettől kezdve… szóljanak, ha tévedek… végleg elveszítjük szem elől, és legközelebb már csak tegnap este látjuk őt, messze innen, a Weinkheim-kastélyban… ahol végre egynapi nyomozás és a vége felé szinte már hajtóvadászatszámba menő kutatás után, ne feledjék, éppen Sándor barátunk megérzésére s javaslatára hallgatva, rátaláltunk az egyik gyommal felvert romos helyiségben, holtan… Nézzük hát, mi a maguk véleménye minderről… Egyesek szerint – s e vélemény hangadója Kráner barátom – az eset csak egyféleképpen magyarázható: gyilkosság történt… Ezt arra alapozzák, hogy ismerve a kislány csökkent értelmi fejlettségét, egyszerűen nem tartják képesnek arra, hogy önkezével vetett volna véget életének… Mert – mondja Kráner barátom – hogy kerülhetett hozzá patkányméreg?… S még ha el is lehet képzelni, hogy valahogy Horgosék fészeréből valamiképp a kezébe jutott, honnan tudta volna, mire való? Kráner barátom ugyanilyen elképzelhetetlennek tartja, hogy ezzel a méreggel a kezében Estike képes elvánszorogni ebben az ítéletidőben, ugye, egy több kilométer távolságban fekvő, elhagyatott épületbe, hogy… ott… Aztán meg… kérdezi Kráner barátunk… minek cipelte magával a macskát? Hogy ott mérgezze meg? De hogyan? És minek… Nem lett volna egyszerűbb, ha már mindenképp öngyilkosságra gyanakszunk, hogy azt otthon követi el, a tanyán? Hiszen nem zavarta senki… A nővérek nem voltak otthon, fiatal barátom ebéd után elment hazulról, és nem is tért vissza, áldozatunk édesanyja pedig oly mélyen aludt, hogy egyáltalán nem ébredt fel estig, ugye?… nem? Igen… Igen?… Szóval délután… hogy zörgött… értem… és kiküldte játszani… az esőben?… Értem, az eresz alatt szokott… Tehát… délután még megvolt… Vagyis nem sokkal azelőtt távozhatott a tanyáról, hogy fiatal barátunk elcsípte a kövesúton… Látják, közös erőfeszítéssel máris előbbre jutottunk… Na de térjünk vissza… Kráner barátom sok jó észrevétel mellett is… valószínűleg téved… Véleményem szerint a gyilkosság gondolatát egyértelműen ki kell zárnunk, mert egyszerűen sem oka, sem módja nem volt a kérdéses időben senkinek arra, hogy ezt a borzasztó tettet elkövesse… Hiszen mindannyian itt voltak a kocsmában, nemdebár… csak nagyreményű barátunk, és… a doktor úr… valamint a család többi tagja nem volt jelen, ugyebár… No és hát a doktort, azt hiszem, ebben nem lesz vita köztünk, egészen biztosan kizárhatjuk ebből az egészből, valamennyien ismerjük otthonülő természetét, furcsa szokásait, hát még a rossz idővel szemben kialakult rögeszméit!… A Horgos nővérek, mint ez köztudott, a malomban várták az… eső elálltát, és ugye, Sándor barátom pedig hősiesen várakozott ránk az útkaparó háza körül, ezt én magam tanúsíthatom… Valami idegen csavargó jelenlétét pedig úgyszintén biztosan kizárhatjuk, mert nem valószínű, hogy az országúti csavargók patkányméreggel a kezükben tízéves gyerekekre vadásznának a zuhogó esőben… Így aztán – legnagyobb megkönnyebbülésünkre – nem tudunk egyetérteni Kráner barátunkkal, de… nehéz igazat adni azoknak is, akik azt állítják, hogy fatális… véletlen baleset történt… Mert még ha feltételezzük is, hogy az áldozat igen rossz, zavart lelkiállapotban… elment a Weinkheim-kastélyba… de hát mért éppen oda?… a macskára, hölgyeim és uraim, a macskára, ha baleset volt, egyszerűen nincsen magyarázat… De ne vessük el meggondolatlanul ezt a feltételezést, barátaim… mert hogy is mondta mindannyiunk jótevője, a tiszteletre méltó kocsmáros úr? Fatális, ugye?… ezzel a szóval… fatális véletlen baleset… ezt mondta? Jól emlékszem, kocsmáros úr? Tudja, este, amikor visszahoztuk és felravataloztuk „a biliárdon” (ugye, még mindig így hívják?) a tetemet, hogy megadjuk a végtisztességet neki addig is, míg Kráner barátunk elkészül a koporsóval… és maga, nyilván a történtek súlya alatt megroppanva, majdnem sírásra fakadt a megrázkódtatástól. Nos, valami azt súgja nekem, hogy kezdünk közelebb jutni az igazsághoz… Mert ez, hölgyeim és uraim, hogy fatális… telitalálat… Na de hogy lehet véletlen az, ami végzetszerű?… S miután ami végzetszerű, az elkerülhetetlen, beszélhetünk egyáltalán még balesetről?!…

Az asszonyok szipogtak, Horgosné, aki gyermekeitől körülvéve, kissé elszigetelten a többiektől, talpig feketében hátul ült „a biliárd” előtt, amelyen még szanaszét szóródva ott hevertek a gyermek testét díszítő lombos juhar- és ezüstnyárfaágak maradványai, le sem vette a szeméről a zsebkendőt… A férfiak dermedten figyelték Irimiást, egyik cigarettáról gyújtottak a másikra, feszülten, egy mukk nélkül, komoran várták a folytatást, növekvő balsejtelemmel, nem is a szavak értelmére, inkább az egyre ércesebb, egyre fenyegetőbb hanghordozásra fülelve, mert – noha az első percekben még értetlenül utasították el magukban ezt a sok „felelőst”, ezt a sok „áldozatunk”-at, ezt a rengeteg „vádolom”-ot – mostanra már egyre jobban megerősödött bennük a bűntudat, Halicsnak egyenesen sajgott a szíve tőle, s még a leginkább értetlen Kráner is meghátrált, mert úgy érezte, Irimiás szavaiban „tényleg van valami…”

Na de hát, mondják most magukban, ha se nem gyilkosság, se nem baleset, akkor mi az ördög?… Remélem, senki nem vonja kétségbe, hogy azóta, hogy megtudtuk: nemcsak elveszett, de mindörökre elveszett a gyermek, én mindent megtettem, hogy kiderítsem, mi történt. Fáradságot nem kímélve – pedig elhihetik nekem, egy esőben, szélben átgyalogolt éjszaka, és egy sokszor már reménytelennek tűnő, kimerítő hajsza után már holtfáradt voltam –, mondom, fáradságot nem kímélve, négyszemközti beszélgetéseket folytattam magukkal tegnap este, így az összes adat a birtokomban van, s ezek után nem fogják kétségbe vonni szavaim hitelét: ennek a tragédiának be kellett következnie!… Kár lenne tovább gyötörni egymást, hogy megtudjuk a további részleteket, mert mint mondottam már, a kérdés, hogy mi történt, s nem az, hogy hogyan!… Márpedig erre hölgyeim és uraim, van magyarázat!… És ezt – én ebben egészen biztos vagyok – már maguk is sejtik, barátaim! Ugye, nem tévedek? Ugye, kivétel nélkül mindenki sejti már, hogy mi történt?… Csakhogy, hölgyeim és uraim, nem elég valamit sejteni, azzal nem megyünk semmire. Érteni kell a dolgokat, és haladéktalanul ki kell mondani! Engedjék meg, hogy ezt a terhet levegyem a vállaikról, mert minden önhittség nélkül elismerem, hogy van némi tapasztalatom és gyakorlatom az effajta ügyekben… Nos hát… A megérkezésünket követő hajnali órákban, egészen Horgosné megjelenéséig, amikor is mindnyájan elindultunk a gyermek felkutatására, bizonyára emlékeznek még, többükkel is fontos beszélgetésbe merültem, különösen Futaki barátunkkal… s ezekből a nagyon tanulságos eszmecserékből nyilvánvalóvá vált számomra, hogy a helyzetük, hölgyeim és uraim, válságos… Maguk csak annyit mondtak el nekem, hogy a dolgok rosszra fordultak itt, de én rögtön megértettem, hogy ennél sokkal súlyosabb a baj. Barátaim, maguk már érkezésem előtt is tisztában voltak vele, csak nem merték egymás előtt kimondani, hogy a telepen – régebben, mint másfél éve, ezt higgyék el nekem – úrrá lett… valami végzet, és minden okuk megvan rá, hogy úgy érezzék, egy visszavonhatatlan ítélet lassan beteljesedik… És maguk, barátaim, itt csoszognak e pusztulásban, távol mindattól, ami az Élet… terveik sorra kudarcba fulladnak, álmaik vakon zúzódnak szét, valami csodában hisznek, amely sohasem következik be, valami megváltót remélnek, akinek ki kéne vezetnie magukat innét… pedig tudják, hogy nincs már miben hinni, nincs már miben reménykedni, mert az eltelt évek, ugye, akkora súllyal nehezednek magukra, hölgyeim és uraim, hogy úgy tűnik, végképp elveszett a lehetőség, hogy úrrá legyenek ezen a tehetetlenségen, és ez napról napra erősebben szorongatja a torkukat, lassan már levegőt sem bírnak venni… Na de hát miféle… végzet áldozatai maguk, szerencsétlen barátaim? Talán a Futaki barátunk által örökösen, szinte már az unalomig ismételgetett omló vakolatokról… letarolt tetőkről… megroggyant falakról… salétromos téglákról… a savanykás ízekről volna szó? Nem inkább az összeomló képzeletről, a letarolt távlatokról, a megroggyant térdekről, a teljes… cselekvésképtelenségről kellene egy pár szót ejtenünk?… Ne lepődjenek meg, ha a szokottnál keményebben fogalmazok… de amondó volnék, hogy beszéljünk nyíltan. Mert a finomkodás, a bátortalanság, a kényeskedés csak növelik a bajt, higgyenek nekem!… És ha tényleg látják, mint ahogy az igazgató úr lehalkított hangon elmondta nekem, hogy „végzet ül a telepen”, akkor mért nem mernek csinálni valamit?!… Csak nem arra gondolnak, hogy jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok?!… Ez a gyalázatos, gyáva, könnyelmű gondolkodásmód súlyos következményekkel jár, már megbocsássanak, barátaim!… Hiszen ez a tehetetlenség bűnös tehetetlenség, ez a gyöngeség bűnös gyöngeség, ez a gyávaság, hölgyek és urak, bűnös gyávaság! Mert – és ezt jól jegyezzék meg! – nemcsak mások ellen követhetünk el valami helyrehozhatatlant, de önmagunkkal szemben is!… És ez még súlyosabb, barátaim, sőt, ha jobban meggondolják, mindenféle bűn önmagunkkal szemben elkövetett gyalázat!…

A telepesek ijedten kuporodtak össze, s most, az utolsó mondatok alatt, amiket szinte már mennydörögve zúdított rájuk, le kellett süssék a szemeiket, mert nemcsak a szavaiból sugárzó tűz, de Irimiás tekintete is perzselt már és égetett… … …

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto-facebook
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
A kötetet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

ISBN 978-963-14-3307-4

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0