M. C. BEATON

Agatha Raisin
és
a végzetes kezdet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Agatha’s First Case

Copyright © 2015 by M. C. Beaton

Minden jog fenntartva!

FORDÍTOTTA: LAIK ESZTER

Copyright © 2015 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Laik Eszter, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Papp Diána

A kéziratot gondozta: Unghy Ágnes

Borítóterv: Cantinart

Borítóillusztráció: Shutterstock

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5469-64-0

Egy

Agatha Raisin Mayfairben telepedett le. Huszonhat éves volt, és hat hónapja Jill Butterfrick mellett dolgozott titkárnőként a Butterfrick PR-ügynökségnél. Az iroda a South Audley Streeten székelt, a fizetés gyenge volt, a munkaidő hosszú. De az ambiciózus Agatha szerette volna elrendezni magában szerencsétlen múltját, megszabadulni a birminghami nyomornegyed emlékétől, ahol felnőtt, a részeges szülőkétől, és a katasztrofális házasságétól Jimmy Raisinnel, amiből végül kisétált.

Néha úgy érezte, talán el kellene válnia Jimmytől, de félretette a problémát, azt feltételezve, hogy a férjét már úgyis elvitte az ital, mint egykor az ő szüleit. Agatha csupán egy egyszobás lakást engedhetett meg magának Actonban, viszont figyelt arra, hogy lehetőleg csak dizájnerruhákat vásároljon magának a használtruha-üzletekben, és amennyire csak tudta, elhagyta a birminghami kiejtést.

Eltekintve apró maciszemeitől, Agatha vonzó megjelenéssel büszkélkedhetett. Vékony volt, hosszú lábú, ragyogó barna haját apródfrizurára vágatta.

Jill undok alak volt, és gyakran minden ok nélkül egészen későig bent tartotta Agathát. Ő pedig hamar rájött, hogy gyakorlatilag az összes ügyfél az apja jóbarátja, a tehetetlen Jillnek másként valószínűleg egyáltalán nem is lettek volna kliensei. Az ügynökség személyzete három lusta csitriből állt, akik szinte semmit nem csináltak.

Az összes teddide-teddoda irodai munka Agathára maradt. Csak azért békült meg vele, mert mindent fel akart szívni magába Mayfairből. Hamarosan majd továbblép innen, és akkor legalább három munkatársat kell majd a helyébe fölvenni – gondolta kajánul.

Korábban próbálkozott egy tekintélyes PR-ügynökségnél. Úgy érezte, jól sikerült az állásinterjú. A cégvezető azzal búcsúzott, majd értesíti. Amikor Agatha kifelé indult, a főnök behívta a titkárnőjét. Agatha megállt még egy pillanatra a titkárnő asztalánál, hogy ellenőrizze a sminkjét, és ekkor legnagyobb döbbenetére meghallotta a főnök szavait:

– Ez nem lesz jó. Kicsit nyers. Nem elég kifinomult ide. Várjunk pár napot, aztán küldjön neki egy elutasító választ.

Agatha elsietett, az arca lángolt a megaláztatástól. A lelkében két énje küzdött egymással. A megfélemlített Agatha fel akarta adni ambícióit, de a másik harciasan így szólt: „Egy nap még megmutatom nekik!”

Aztán az élet hozott egy változást. Jill behívta magához egy reggel.

Agatha udvariasan várta az instrukciókat, ám közben egy hang belül így türelmetlenkedett: „mi van már, te ronda pofájú ribanc?”

Jillnek hosszúkás lófeje volt, és hatalmas fogai. Gondosan festett szőke haját a legújabb divat szerint hordta, vagyis pont úgy nézett ki, mint aki most mászott ki az ágyból.

– Van egy kis probléma – kezdte. – Hallott már a kereskedelmi bankárról, Sir Bryce Tellerről?

– Olvastam róla – felelte Agatha. – Az újságok azt írják, le fogják tartóztatni a felesége meggyilkolásának vádjával.

– Igen, ő egy nagy ember. De nekem figyelembe kell vennem az iroda hírnevét is. Azt akarja, hogy mi intézzük a sajtóját. Kérlek, hogy beszélj vele – a legjobb személyesen –, és mondd meg, hogy tekintettel a körülményekre, nem tudjuk őt képviselni. De minden jókívánságunk és a többi, és a többi. A Wigmore Streeten lakik, szaladj el hozzá. Itt a pontos cím.

Agatha hevesen dobogó szívvel indult el az irodából. Kifelé menet felkapott egy kupacot a friss újságokból, és kivett tíz fontot a házikasszából.

– Engedélyezték? – kérdezte nyafogva a Samantha nevű lány.

– Másképp nem tenném – vágta rá Agatha, és elsietett. Verőfényes júliusi nap volt. Agatha leült egy kávézó teraszára, rendelt egy szendvicset és egy kávét. Amikor végzett a szendviccsel, rágyújtott, majd felütötte az újságokat. Mindent elolvasott a gyilkossággal kapcsolatban. A tények egyértelműek voltak. Valaki hallotta, hogy Sir Bryce kiabál a feleségével. Az asszonyt reggel holtan találták – megfojtották egy sajtvágóval, ami Bertha Jones, a házvezetőnő szerint hiányzott is a konyhából. Bertha Jones aznap Dorsetbe utazott meglátogatni a nagynénjét, a komornyik, Harry Bliss pedig színházba ment, majd hazatérve egyből lefeküdt. De egy orvos, bizonyos dr. Williamson, aki a szomszédban lakik, azt mondta, a meleg éjszaka miatt minden ablak nyitva volt, és hallotta, amint Sir Bryce a feleségével veszekszik, és azt ordítja, meg fogja ölni.

Sir Bryce kiterjedt jótékonysági munkát végzett – itt jön képbe az ügynökség: ők intézték az adománygyűjtő bálok és partik publicitását. Volt egy fotójuk Sir Bryce-ról, és a feleségéről, Nigelláról. Trófeafeleség, gondolta gúnyosan Agatha. Nigella vékony, szőke nő volt, harminc évesen a második házasságát kezdte az akkor ötvenkilenc éves Sir Bryce-szal. A férfi első felesége rákban halt meg. Agatha hosszan tanulmányozta Bryce fényképét. Ezüstös haj, okos tekintet.

Sóhajtott egy aprót, és úgy döntött, megszabadul az újságoktól. Az idő egyre melegedett, és nem akarta magával cipelni őket egészen a Wigmore Streetig. Ahogy magas sarkú szandáljában és az adományboltban vásárolt tompazöld, durva selyemkosztümjében lépkedett, hirtelen azt kívánta, bárcsak ne hajtaná így a becsvágy. Kiváló titkárnői képességekkel bírt. Miért nem lép tovább egy neki való munkahelyre? Igen ám, de két álmához kitartóan ragaszkodott. Az egyik, hogy Mayfairben akart dolgozni. A másik, hogy egy nap szeretne házat venni Cotswoldsben. Még gyerekkorában kempingeztek ott a családdal. A szülei unalmukban hülyére itták magukat, és egyfolytában arról panaszkodtak, miért nem a szokásos módon egy szórakoztató nyaralófaluba mentek. De a kis Agathát elbűvölte a hely szépsége és békessége.

Egyszer csak ott állt a Wigmore Streeten, és azon kapta magát: legszívesebben visszamenne az irodába és azt hazudná, nem találta otthon Sir Bryce-t. A nap megcsillant az orvosok és különféle specialisták réztábláin. Agatha eltöprengett, hogy egy ilyen gazdag bankár vajon miért ezt a környéket választotta magának lakhelyül. A Regents Park, Hampstead vagy Mayfair nyilvánvalóan jobban illene hozzá. Megérkezett az edwardiánus ház elé. Az utcában csend honolt, nehéz volt elhinni, hogy milyen közel van hozzá a város zaja és a nyüzsgő Oxford Street.

Agatha megnyomta a rézcsengőt, és váltig reménykedett, hogy senki nem nyit ajtót. De egyszerre csak egy fekete öltönyös, diszkrét nyakkendős úr állt előtte. Gyér, szőkés haja volt és boxerképe. Ez biztosan Harry Bliss, a komornyik, gondolta Agatha.

– Sir Bryce-hoz jöttem a Jill Butterfrick Ügynökségtől – mondta Agatha.

A komornyik beengedte. A házba belépve Agathának klausztrofób érzése támadt. A négyzet alakú hallt vastag szőnyeg borította. A magas ablakokon roló zárta ki a napfényt. Bliss előrement a lépcsőn, és egy hosszúkás szobába vezette Agathát, melynek ablakai a szoba elejéből és végéből nyíltak.

– A PR-ügynökség munkatársa – jelentette be Bliss. A távolabbi ablaknál egy férfi ült, lassan felemelkedett, és Agatha felé fordult. Sokkal öregebbnek és megviseltebbnek látszott, mint a fotókon.

– Üljön le – intett.

Agatha leült, kihúzódott a tekintélyes méretű fotel szélére. A többi fotel és a kanapé hasonlóan terebélyes volt, elég szokatlan látványt nyújtottak. A rolók le voltak engedve, az ablakokat súlyos, selyemszegélyű brokátfüggönyök keretezték. Az egyik falnál viktoriánus kandalló állt, fölötte aranykeretes, empire stílusú tükör. Több kisasztalt is friss virággal teli váza díszített. A kandallóval szemközti falat könyvek borították.

A férfi Agathával szemben foglalt helyet egy fotelben. Jól szabott öltönyt viselt, fehér inggel és selyem nyakkendővel.

– Neve? – kérdezte.

– Agatha Raisin.

– Beosztása?

– Jill Butterfrick titkárnője.

– Azért küldték, hogy közölje, a nagynevű ügynökség nem fog képviselni?

Agatha nyelt egyet.

– Nos… igen.

– Kér egy kávét?

– Igen, köszönöm. – Agatha észrevett egy nagy kristály hamutartót a mellette lévő asztalkán. Hirtelen elfogta a vágy egy cigaretta után. Egymást tanulmányozták a férfival. Lehet, hogy egy gyilkossal ülök szemben – gondolta Agatha –, de olyan kedvesnek és normálisnak látszik. Aztán felvillant benne a híres intuíció, ami a jövőben olyan jól szolgálta. Valami megmagyarázhatatlan okból átjárta a meggyőződés, hogy a férfi nem követhette el a gyilkosságot.

– Utálom ezt a munkát! – tört ki Agathából, majd a férfira nézett és elmosolyodott. – Tudja, mit? Most fejeztem be. Nem köt szerződés. Visszamegyek és kilépek. Pfú!

Sir Bryce megrázta a csengőt, kért egy kávét, majd így szólt Agathához:

– Rágyújthat, ha szeretne.

Megvárta, míg Agatha meggyújtja a cigarettát, aztán így szólt hozzá:

– Meséljen magáról.