Jeffrey Archer

KETTŐS MÉRCE

Jeffrey Archer

Kettős mérce

Második kiadás

A mű eredeti címe

A Prisoner of Birth

Copyright © Jeffrey Archer 2008

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

Szerkesztette

KOCSIS ANIKÓ

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 828 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Jonathannek és Marionnak

Köszönetnyilvánítás

A következőknek szeretnék köszönetet mondani a könyv írása során nyújtott felbecsülhetetlen értékű segítségükért és tanácsaikért:

Michael Beloffnak, a királynő jogtanácsosának, Kevin Robinsonnak, Simon Bainbridge-nek, Rosie de Courcynek, Mari Robertsnek, Alison Prince-nek, valamint Billy Little-nek (Whitemoor börtön, BX7974-es számú elítélt), aki kitüntetéssel tett zenei vizsgát a Victoria College of Music vizsgaközpontban (LVCM), szintén kitüntetéssel szerzett természettudományi alapdiplomát (BSc), valamint társadalomtudományból is fokozatot szerzett az Open University távoktató szabadegyetemen.

Prológus

– Igen! – mondta Beth.

Igyekezett meglepettnek tűnni, de ez nem sikerült túl meggyőzően, hiszen már iskolás korukban eldöntötte, hogy össze fognak házasodni. Az viszont valóban megdöbbentette, amikor Danny a zsúfolt étterem kellős közepén fél térdre ereszkedett.

– Igen! – ismételte Beth, remélve, hogy a fiú föláll, mielőtt az összes vendég abbahagyná az evést, és minden szem rájuk szegeződne. Danny azonban meg sem rezzent. Továbbra is fél térden állt, és elővarázsolt a semmiből egy apró dobozkát. Amikor kinyitotta, egyszerű, egyetlen gyémánttal díszített aranygyűrű tárult Beth szeme elé. A gyémánt sokkal nagyobb volt, mint gondolta – pedig a bátyja már mondta neki, hogy Danny kéthavi bérét költötte a gyűrűre.

Amikor Danny végre fölállt, újabb „meglepetéssel” szolgált Bethnek: azonnal hívott valakit a mobilján. Beth nagyon is jól tudta, ki lehet a vonal túlsó végén.

– Igent mondott! – jelentette be diadalmasan Danny. Beth mosolyogva a fény felé tartotta a gyémántot, és tüzetesebben is szemügyre vette. – Nem csatlakozol hozzánk? – folytatta Danny, mielőtt Beth leállíthatta volna. – Szuper! Gyere abba a Fulham Road melletti borozóba, ahová a tavalyi Chelsea-meccs után mentünk. Akkor ott találkozunk, haver!

Beth nem tiltakozott, hiszen Bernie végső soron nem csupán a bátyja volt, hanem Danny legrégibb barátja is, akit valószínűleg máris fölkért tanúnak.

Amikor Danny egy arra járó pincértől a számlát kérte, ott termett az ügybuzgó főpincér. – A ház vendégei voltak – mondta szívélyes mosollyal.

Aznap este várt rájuk még néhány meglepetés.

Amikor Beth és Danny besétált a Dunlop Armsba, Bernie már ott ült a sarokasztalnál egy üveg pezsgővel meg három pohárral.

– Fantasztikus hír! – lelkendezett, meg sem várva, hogy leüljenek.

– Kösz, haver – mondta Danny, és kezet rázott vele.

– Már föl is hívtam aput és anyut – mondta Bernie, miközben pukkant a dugó. Töltött a három pohárba. – Nem csodálkoztak el olyan nagyon, de hát ez volt a legrosszabbul őrzött titok az egész kerületben.

– Csak azt ne mondd, hogy ők is jönnek! – szólalt meg Beth.

– Az kizárt! – emelte a poharát Bernie. – Most velem kell beérnetek. Akkor a hosszú életre, meg arra, hogy a West Ham megnyeri a kupát!

– Hát, ezek közül legalább az egyik nem lehetetlen – mondta Danny.

– Szerintem te legszívesebben a West Hamet vennéd feleségül – mosolygott a bátyjára Beth.

– Járhatnék rosszabbul is – felelte Bernie.

Danny elnevette magát. – Én pedig most már életem végéig mindkettőtök férje leszek.

– Leszámítva a szombat délutánokat – figyelmeztette Bernie.

– És talán még azok közül is föl kell majd áldoznod párat, ha átveszed a műhelyt aputól – mondta Beth.

Danny a homlokát ráncolta. Aznap ebédszünetben elment Beth apjához, és megkérte tőle az egyetlen lánya kezét – bizonyos hagyományok nem halnak ki egykönnyen az East Enden. Mr. Wilson a lehető leglelkesebben fogadta a hírt, hogy Danny lesz a veje, de aztán elmondta neki, hogy meggondolta magát valamivel kapcsolatban, amiben, Danny úgy hitte, már megállapodtak.

– És ha azt hiszed, hogy górénak foglak szólítani, amikor a faterom örökébe lépsz, hát felejtsd el! – zavarta meg gondolataiban Bernie. Danny ehhez nem fűzött kommentárt.

– Ez az, akire gondolok? – kérdezte a terem túlsó felét kémlelve Beth.

Danny szemügyre vette a bárpultnál álló négy férfit.

– Hasonlít rá, az biztos.

– Kire? – tudakolta Bernie.

– A színészre, aki dr. Beresfordot játssza A receptben.

– Lawrence Davenport – suttogta Beth.

– Mi lenne, ha kérnék tőle egy autogramot? – vetette föl Bernie.

– Arról szó sem lehet – jelentette ki Beth. – Bár anyu odavan érte.

– Szerintem neked is bejön – mondta Bernie, és újratöltötte a poharaikat.

– Nem igaz! – tiltakozott Beth a kelleténél kissé hangosabban. Az egyik férfi feléjük fordult. – Egyébként is – tette hozzá a vőlegényére mosolyogva –, Danny sokkal szebb férfi, mint Lawrence Davenport.

Bernie harsány hahotában tört ki. – Attól, hogy Danny fiú a változatosság kedvéért megborotválkozott és hajat mosott, ne hidd, hogy most már ez lesz a módi! Nem úgy van az! Próbáld nem elfelejteni, hogy a leendő férjed az East Enden melózik, nem a Cityben!

– Dannyből lehetne bármi – mondta Beth, és megfogta a jövendőbelije kezét.

– Mi az a bármi, húgocskám? Császár vagy csóringer? – évődött Bernie, és belebokszolt Danny karjába.

– Dannynek olyan tervei vannak a műhellyel, hogy...

– Csss! – pisszegett Danny, miközben töltött még pezsgőt a barátjának.

– Hát ajánlom is, hogy legyenek, mer’ ha az embernek bekötik a fejét, az nem olcsó mulatság! – mondta Bernie. – Először is laknotok kell majd valahol.

– A szomszéd utcában van egy eladó alagsori lakás – mondta Danny.

– És futja a foglalóra? – akadékoskodott Bernie. – Mer’ az alagsori lakásokat sem mérik ám olcsón, még az East Enden sem!

– Kettőnk spórolt pénzéből kijön a foglaló – felelte Beth –, és ha Danny átveszi aputól...

– Erre iszunk! – mondta Bernie, de rá kellett döbbennie, hogy az üveg üres. – Rendelek még egyet.

– Nem! – jelentette ki határozottan Beth. – Nekem be kell érnem holnap a melóba, ha nektek nem is.

– A francba a melóval! – mondta Bernie. – Nem mindennap jegyzi el a kishúgomat a legjobb haverom! Még egy üveggel kérünk! – kiáltotta.

A pincér mosolyogva húzta elő a pezsgőt a pult alatti hűtőből. A bárpultnál álló egyik férfi megnézte az üveg címkéjét. – Pol Roger – mondta, majd úgy, hogy ők is hallják, hozzátette: – Kár beléjük!

Bernie felugrott, de Danny egyből visszanyomta a helyére.

– Ne törődj velük – mondta. – Annyit se érnek, amennyi helyet elfoglalnak.

A pincér fürgén odasietett hozzájuk. – Nem kellene zűrt csinálni, fiúk – mondta, miközben kinyitotta a pezsgőt. – Az egyikük születésnapját ünneplik, és egy kicsit sokat ittak már.

Míg a pincér töltött a poharaikba, Beth megnézte magának a négy férfit. Az egyik őt bámulta. Kacsintott is, majd körbenyalta az ajkát. Beth gyorsan elkapta a tekintetét, és megkönnyebbülten látta, hogy Danny meg a bátyja élénk csevejt folytat.

– És hová mentek nászútra?

– Saint-Tropez-ba – felelte Danny.

– Arra rá kell szánni némi zsetont.

– És te most nem jössz velünk – replikázott Beth.

– Ez a ribanc egész szalonképes, amíg ki nem nyitja a száját – szólalt meg egy hang a bárpultnál.

Bernie megint fölpattant. A négy férfi közül kettő kihívóan bámulta.

– Részegek – mondta Beth. – Ne is foglalkozz velük.

– Hát, nem is tudom – mondta a másik fazon. – Vannak esetek, amikor kifejezetten tetszik, ha egy ribanc szája nyitva van.

Bernie megragadta az üres pezsgősüveget, és Dannynek minden erejére szüksége volt, hogy visszafogja.

– El akarok menni innen – jelentette ki határozottan Beth. – Nem kell, hogy egy rakás sznob úripubi tönkretegye az eljegyzési bulimat.

Danny azonnal talpra is ugrott, Bernie viszont nyugodtan itta a maradék pezsgőjét. – Gyere, Bernie, húzzunk innen – mondta Danny. Bernie végül fölállt, és vonakodva követte a barátját, de egy pillanatra sem vette le a szemét a bárpultnál lebzselő négy alakról. Beth örömmel látta, hogy nekik háttal állnak, és a jelek szerint élénk társalgásba merültek.

Ám amikor Danny kinyitotta a hátsó ajtót, az egyikük megpördült a tengelye körül, és utánuk szólt: – Megyünk, megyegetünk? – Azzal előhúzta a pénztárcáját, és hozzátette: – Ha végeztetek vele, még van nálunk annyi, hogy befizessünk egy kis sordugásra.

– Dugulj el, te szarzsák – mondta Bernie.

– Elrendezzük odakint?

– Gyere csak, faszfej! – emberkedett Bernie, de Danny gyorsan kilökte az ajtón a sikátorba, nehogy nekiálljon megtorolni a sérelmeit. Beth bevágta mögöttük az ajtót, és sietve elindult. Danny jó erősen megmarkolta Bernie könyökét, de a férfi alig néhány méter múlva megpróbálta lerázni magáról. – Menjünk vissza, és rendezzük le őket!

– Ma este nem! – mondta Danny, és vasmarokkal vonszolta tovább a barátját a sikátorban.

Beth a főúthoz érve azt látta, hogy a férfi, akit Bernie faszfejnek nevezett, egyik kezét a háta mögé dugva ott áll előtte.

A fickó kihívón bámulta, és megint megnyalta az ajkát. Kissé kifulladva odaért a haverja is. Beth hátrafordult. A bátyja mosolygott.

– Menjünk vissza! – kiáltott oda Beth Dannynek, de a bárpultot támasztó másik két férfi már ott volt az ajtóban, és elállta az útjukat.

– A picsába! – fortyant föl Bernie. – Ideje megmutatni nekik, hol lakik az Úristen!

– Ne, ne! – könyörgött Beth, miközben az egyik kötekedő futva elindult feléjük.

– Faszfej a tiéd – mondta Bernie –, a másik hármat meg majd én elintézem.

Beth rémülten nézte, ahogy Faszfej ütése oldalról állon kapja Dannyt, aki hátratántorodik.

Ám hamar összeszedte magát: hárította a következő ütést, majd egy testcsel után bevitt Faszfejnek egy váratlan találatot. Faszfej fél térdre esett, de hamar talpra állt, és újra lendült az ökle.

Mivel a másik két idegen a jelek szerint nem akart elmozdulni a hátsó ajtótól, Beth remélte, hogy a csetepaténak gyorsan vége lesz. Nem tudott közbeavatkozni, csak nézte, ahogy a bátyja egy horoggal padlóra küldi az ellenfelét. Bernie, miközben várta, hogy a fickó föltápászkodjon, odakiáltott neki: – Tedd már meg, húgocskám, hogy fogsz egy taxit! Ez már nem tart sokáig, és akkor el kell pucolnunk innen!

Beth nem mozdult, amíg nem volt biztos benne, hogy Danny is elbánik Faszfejjel. Amikor Faszfej kezét-lábát szétdobva kiterült, és Danny rajta térdelt, még utoljára körbenézett, majd nagy nehezen elindult, hogy tegye, amit a bátyja mondott.

A főúthoz érve csak pár percet kellett várnia az ismerős, sárga „szabad” jelzésre. Amikor leintette a taxit, tántorogva elhaladt mellette a férfi, akit Bernie leterített, és eltűnt a sötétben.

– Hová lesz, kedves? – kérdezte a sofőr.

– Bacon Road, Bow kerület – felelte Beth, és kinyitotta a hátsó ajtót. – És egy percen belül itt lesz még két barátom.

A taxis bepillantott Beth válla fölött a sikátorba. – Nem hiszem, hogy taxira lenne szüksége, kislány – mondta. – Ha ők lennének a barátaim, én mentőt hívnék.

I. könyv

Tárgyalás

1. fejezet

– Ártatlannak vallom magam.

Danny Cartwright érezte, hogy remeg a lába – ahogy bokszmeccs előtt szokott néha, amikor tudja, hogy ő fog veszíteni. A jegyző ráírta a vádiratra, hogy ártatlannak vallotta magát, majd fölnézett. – Leülhet.

Danny lerogyott a vádlottak padjának közepén elhelyezett kis székre, és örült, hogy vége az első menetnek. A „mérkőzésvezetőre” nézett, aki a tárgyalóterem túlsó végében ült egy magas támlájú, zöld bőrhuzatú, trónszerű széken. Előtte ügyiratokat tartalmazó gyűrűs dossziék hevertek szanaszét a hosszú tölgyfa asztalon, meg egy üres lapnál kinyitott jegyzetfüzet. Sackville bíró úr visszanézett rá, de Danny se helyeslést, se rosszallást nem tudott leolvasni az arcáról. A bíró levette az orra hegyén pihenő, félhold alakú szemüvegét, és ellentmondást nem tűrő hangon megszólalt: – Hívják be az esküdteket!

Amíg várták, hogy bevonuljon a tizenkét tagú testület, Danny valósággal itta magába a patinás londoni büntetőbíróság, az Old Bailey négyes számú ítélőszékének az ő számára újszerű látnivalóit, zajait. Először a hosszú pad két végén helyet foglaló két férfit vette szemügyre. Fiatal ügyvédje, Alex Redmayne fölnézett, és barátságosan rámosolygott, a pad másik végén ülő idősebb férfi viszont, akit Mr. Redmayne mindig úgy emlegetett, hogy „a vád képviselője”, egyetlen pillantást sem vetett Danny irányába.

Danny ezután a háta mögé nézett. A szülei a hallgatóság térfelén, az első sorban ültek. Az apja vaskos, tetovált karja az alacsony fakorláton pihent, az anyja pedig lehajtott fejjel üldögélt, csak olykor-olykor emelte föl a tekintetét, hogy vessen egy pillantást egyetlen fiára.

Danny most a tárgyalóterem másik felére, az esküdtszék helyére összpontosította a figyelmét, ahol üres pad várta azt a tizenkét férfit és nőt, akiket kiválasztottak, hogy döntsenek az ő sorsáról. Hónapokig tartott, mire a Korona kontra Daniel Arthur Cartwright ügy eljutott az Old Bailey-ig. Dannynek az volt a benyomása, hogy ha a törvény malmai egyszer őrölni kezdenek, attól kezdve lassított felvételen zajlik az egész folyamat. Aztán hirtelen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, kinyílt a tárgyalóterem távoli sarkában lévő ajtó, és fölbukkant a teremszolga. Hét férfi és öt nő vonult a nyomában. Az esküdtek padján tetszés szerint elfoglalták a helyüket, hatan az első sorban, hatan mögöttük. Idegenek voltak egymás számára, csupán az kötötte össze őket, hogy mindnyájukat véletlenszerűen választották ki erre az ügyre, mintha csak lottószámokat húztak volna ki. Egyik-másik esküdt úgy tekingetett körbe a tárgyalóteremben, mint a kiutat kereső, csapdába esett állat.

Miután elhelyezkedtek, fölállt a jegyző, és rövid beszédet intézett hozzájuk. – Esküdtek! – kezdte. – Az önök előtt álló vádlottat, Daniel Arthur Cartwrightot egyrendbeli gyilkossággal vádolják. Azt állította, hogy nem bűnös ebben a vádpontban. Az önök feladata ezért az, hogy meghallgassák a tanúvallomásokat, és eldöntsék, hogy bűnös-e, vagy sem.

2. fejezet

Sackville bíró lenézett a pulpitusról a védelem és a vád képviselőjére. – Mr. Pearson, ismertetheti a tényállást a Korona nevében.

A padon ülő alacsony, gömbölyded férfi lassan emelkedett szólásra. Mr. Arnold Pearson, „a királynő jogtanácsosa” cím büszke birtokosa, kinyitotta a kis felolvasóasztalon heverő, vastag dossziét, majd megérintette viseltes parókáját, mintha attól félne, hogy elfelejtette föltenni, és lejjebb huzigálta a talárja gallérját. Harminc év alatt beidegződött, mindig pontosan ugyanúgy végrehajtott mozdulatsor volt ez.

– Lordságod engedelmével – kezdte lassan, körülményesen – a jelen ügyben a Koronát képviselem, míg tanult kollégám... – itt a papírjába pillantott, hogy el ne tévessze az ügyvéd nevét –, Mr. Alex Redmayne a vádlott védelmét látja el. A lordságod elé került ügy gyilkosság. Egy bizonyos Mr. Bernard Henry Wilson hidegvérű, előre kitervelt meggyilkolása.

Az áldozat szülei a terem hátsó sorának a vádlottak padjától távolabb eső végében foglaltak helyet. Mr. Wilson Dannyre nézett, és nem tudta leplezni csalódottságát. Mrs. Wilson pedig üres tekintettel, falfehér arccal bámult maga elé, mintha temetésen lenne.

A Bernie Wilson tragikus halálával kapcsolatos események visszavonhatatlanul megváltoztatták ugyan a két East End-i család viszonyát, akik több nemzedék óta jó barátságban álltak egymással, a Bacon Road környékén lévő tucatnyi utcán kívül azonban nemigen vertek port.

– A tárgyalás során ki fog derülni az önök számára, hogy a vádlott – Pearson itt a vádlottak padja felé intett, de ezúttal sem nézett Dannyre – 1999. szeptember tizennyolcadikán este egy chelsea-i borozóba csábította Mr. Wilsont, és ott véghezvitte a brutális, előre kitervelt gyilkosságot. Előtte elvitte Mr. Wilson húgát – megint az előtte heverő aktába pillantott –, Elizabethet a Fulham Roadon lévő Lucio étterembe. Mint azt a bíróság hallani fogja, Cartwright házassági ajánlatot tett Miss Wilsonnak, miután a hölgy megmondta neki, hogy terhes. Ezután Cartwright fölhívta a mobilján Miss Wilson bátyját, Mr. Bernard Wilsont, hogy tartson velük a Dunlop Arms nevű borozóba, amely Chelsea-ben, a Hambledon Terrace nevű utca mögött van, és ünnepeljenek együtt. Miss Wilson már írásos nyilatkozatot tett, mely szerint korábban sosem járt abban a borozóban, Cartwright viszont nyilvánvalóan jól ismerte a helyet, a Korona álláspontja szerint azért, mert kiválasztotta egy bizonyos célra. A borozó hátsó ajtaja ugyanis egy csöndes sikátorra nyílik, amely ideális helyszín egy gyilkos szándéktól fűtött személy számára. Cartwright később egy idegent vádolt a gyilkossággal, aki aznap este véletlenül éppen a Dunlop Arms vendége volt.

Danny Mr. Pearsonre meredt. Honnan tudhatná, mi történt akkor este, hiszen ott sem volt? De azért nem aggódott túlságosan. Mr. Redmayne ugyanis biztosította afelől, hogy a tárgyalás folyamán az ő verziója is sorra kerül, tehát nem szabad fölizgatnia magát, ha nem tűnik túl biztatónak a helyzet, amíg a vád képviselője kifejti az álláspontját. Két dolog azonban az ügyvédje megnyugtató szavai dacára is aggasztotta Dannyt. Egyrészt az, hogy Alex Redmayne még nála is fiatalabb, másrészt az, hogy figyelmeztette: ez mindössze a második ügye, amelyben ő a vezető ügyvéd.

– Cartwright pechjére azonban – folytatta Pearson – a Dunlop Arms másik négy vendége egészen más történetet adott elő, amely nem csupán konzisztensnek bizonyult, hanem az akkor szolgálatban lévő pincér is megerősítette. A Korona mind az öt személyt beidézte tanúként, és ők el fogják mondani önöknek, hogy akaratlanul is hallották a vádlott és az áldozat vitáját, majd később látták, hogy a két férfi a hátsó bejáraton át elhagyja a helyiséget, miután Cartwright azt kérdezte Wilsontól: „Elrendezzük odakint?” Mind az öt tanú látta, hogy Cartwright távozik Bernard Wilson, valamint annak húga, a szemmel láthatóan zaklatott Elizabeth kíséretében. Néhány másodperc elteltével sikolyt hallottak. Ekkor Mr. Spencer Craig, a négy vendég egyike otthagyta a társait, és kirohant a Dunlop Arms mögötti sikátorba, ahol azt látta, hogy Cartwright Mr. Wilson torkát szorongatja, és többször egymás után a mellkasába döfi a kését. Mr. Craig azonnal hívta a mobiltelefonján a segélyhívó számot. A hívás időpontját és a beszélgetés tartalmát a belgraviai rendőrőrsön rögzítették. Néhány perc múlva két rendőr érkezett a helyszínre, és azt látták, hogy Cartwright Mr. Wilson holtteste fölött térdel, és a kezében ott a kés – amelyet minden bizonnyal a borozóban vett magához, mert bele volt vésve a nyelébe, hogy „Dunlop Arms”.

Alex Redmayne lejegyezte Pearson szavait.

– Tisztelt esküdtek! – folytatta a gallérját igazgatva Pearson. – Minden gyilkosnak kell hogy legyen indítéka, és a jelen esetben nem kell sokáig kutakodnunk: elég, ha az emlékezetünkbe idézzük a világtörténelem legelső megörökített gyilkosságát. Cartwright indítéka ugyanis megegyezik az Ábel életét kioltó Káinéval: őt is az irigység, a kapzsiság és a becsvágy förtelmes elegye ösztökélte arra, hogy eltegye láb alól egyetlen vetélytársát, aki az útjában állt. Tisztelt esküdtszék, Cartwright és Mr. Wilson egyaránt a Mile End Road-i Wilson autószerelő műhelyben és használtautó-kereskedésben dolgozott. A cég tulajdonosa és vezetője Mr. George Wilson, az áldozat édesapja, aki úgy tervezte, az év végén nyugdíjba vonul, és egyetlen fiára, Bernardra hagyja a vállalkozását. Mr. George Wilson ezt írásos nyilatkozatban is megerősítette, amelyet a védelem elfogadott, ezért őt nem idéztük be tanúnak.

– Tisztelt esküdtszék! – folytatta lélegzetvételnyi szünet után Pearson. – A tárgyalás folyamán látni fogják, hogy a két fiatalember versengése és ádáz ellenségeskedése hosszú múltra tekinthet vissza, még iskolás korukban kezdődött. Cartwright, miután Bernard Wilsontól megszabadult, úgy tervezte, feleségül veszi a főnöke lányát, és megkaparintja a jól menő vállalkozást. Csakhogy nem alakult minden a tervei szerint, ezért amikor letartóztatták, megpróbálta egy ártatlan idegenre fogni szörnyű tettét: arra a férfira, aki kirohant a sikátorba, hogy megnézze, miért sikoltott Miss Wilson. Cartwright tervébe azonban nem volt bekalkulálva, hogy a történteket négyen is végignézik.

Pearson az esküdtekre mosolygott. – Tisztelt esküdtszék, miután meghallgatják e négy tanú vallomását, nem marad kétségük afelől, hogy Daniel Cartwright elmarasztalható a gyilkosság égbekiáltó bűnében. – Ezután a bíróhoz fordult. – Lordságod engedelmével ezzel zárul a vád tényállás-ismertetése, és szólítanám az első tanúmat. – Sackville bíró bólintott, mire Pearson határozott hangon folytatta: – Szólítom Mr. Spencer Craiget!

Danny Cartwright jobbra fordult. A teremszolga kinyitott egy ajtót a tárgyalóterem végében, majd kilépett a folyosóra, és elbődült: – Mr. Spencer Craig! – Pillanatokon belül megjelent egy magas, kék hajszálcsíkos öltönyt, fehér inget és mályvaszínű nyakkendőt viselő, Dannynél nem sokkal idősebb férfi. Egészen máshogy nézett ki, mint amikor először találkoztak...

Danny az utóbbi hat hónapban nem látta Spencer Craiget, de egyetlen nap sem telt el úgy, hogy ne jelent volna meg lelki szemei előtt.

Most kihívón meredt rá, de Craig egy pillantásra sem méltatta, úgy tett, mintha ő ott sem lenne.

Úgy haladt végig a tárgyalótermen, mint aki pontosan tudja, mit csinál. A tanúk padjára lépve kezét a Bibliára tette, és úgy mondta el az eskü szövegét, hogy közben egyszer sem nézett a papírlapra, amit a teremszolga eléje tartott. Mr. Pearson rámosolygott első számú tanújára, majd a kérdésekre pillantott, amelyeken egy teljes hónapja dolgozott.

– Ön Spencer Craig?

– Igen, uram – felelte Craig.

– Lakcíme London, Hambledon Terrace negyvenhárom?

– Igen, uram.

– És mi a foglalkozása? – kérdezte Mr. Pearson, mintha nem tudná.

– Ügyvéd vagyok.

– És mi a választott szakterülete?

– A büntetőjog.

– Tehát sokat tud a gyilkosság bűntettéről?

– Sajnos, igen, uram.

– Most megkérném, hogy idézze föl a tavalyi év szeptember tizennyolcadikának estéjét, amikor a barátaival elfogyasztottak egy italt a Hambledon Terrace közelében lévő Dunlop Armsban. Megtenné, hogy elmondja nekünk, mi történt pontosan azon az estén?

– A barátaimmal Gerald harmincadik születésnapját ünnepeltük.

– Gerald? – szakította félbe Pearson.

– Gerald Payne – pontosított Craig. – Egy régi barátom Cambridge-ből. Kellemesen, konszolidáltan töltöttük az időt egy üveg bor mellett.

Alex Redmayne fölírt valamit: ki kell derítenie, hány üveg bort fogyasztottak pontosan.

Danny szerette volna megkérdezni, mit jelent az, hogy konszolidált.

– De sajnálatos módon mégsem végződött kellemesen és konszolidáltan az este – sugalmazta a folytatást Pearson.

– Távolról sem – felelte Craig, és továbbra sem nézett Dannyre.

– Kérem, mondja el a bíróságnak, mi történt azután – mondta a jegyzeteibe pillantva Pearson.

Craig most először fordult az esküdtek felé. – Mint már mondtam, egy pohárka borral ünnepeltük Gerald születésnapját, amikor emelt hangú szóváltásra lettem figyelmes. A hang irányába fordultam, és megláttam egy férfit, aki a terem szemközti sarkában ült egy fiatal hölgy társaságában.

– Látja most a tárgyalóteremben ezt a férfit? – kérdezte Pearson.

– Igen – felelte Craig, és Dannyre mutatott.

– És azután mi történt?

– Fölugrott, kiabálni kezdett a társaságukban lévő másik férfival, és felé bökdösött az ujjával. A másik férfi ülve maradt. Aztán hallottam, hogy valamelyikük azt mondja: „És ha azt hiszed, hogy górénak foglak szólítani, amikor a faterom örökébe lépsz, hát felejtsd el!” A fiatal hölgy próbálta megnyugtatni. Már éppen visszafordultam volna a barátaimhoz – hiszen a veszekedésükhöz végső soron nem volt semmi közöm –, amikor a vádlott elkiáltotta magát: „Elrendezzük odakint?” Azt hittem, csak viccel, de ekkor fölkapott egy kést a bárpult végéből...

– Itt hadd szakítsam félbe, Mr. Craig. Látta, amikor a vádlott a kezébe veszi a kést?

– Igen, láttam.

– És azután mi történt?

– Határozott léptekkel elindult a hátsó ajtó felé, ami engem határozottan meglepett.

– Miért lepte meg?

– Azért, mert a Dunlop Arms a törzshelyem, de ezt a férfit azelőtt sosem láttam ott.

– Nem egészen tudom követni, Mr. Craig – mondta Pearson, pedig követte minden szavát.

– A hátsó kijárat a teremnek abból a sarkából nem látszik, de úgy tűnt, a vádlott pontosan tudja, hol találja.

– Á, értem! – mondta Pearson. – Kérem, folytassa.

– A másik férfi is fölállt, és sietve a vádlott után indult, a fiatal hölgy pedig ott haladt szorosan a nyomában. Nem törődtem volna többet ezzel a kis incidenssel, de néhány másodperc elteltével sikolyt hallottam.

– Sikolyt? – visszhangozta Pearson. – Miféle sikolyt?

– Éles női sikolyt – felelte Craig.

– És mit csinált?

– Azonnal otthagytam a barátaimat, és kirohantam a sikátorba, hátha a hölgy veszélyben van.

– És veszélyben volt?

– Nem, uram. A vádlottal kiabált, könyörgött neki, hogy hagyja abba.

– Mit hagyjon abba? – kérdezte Pearson.

– A másik férfi bántalmazását.

– Verekedtek?

– Igen, uram. A fickó, aki odabent kiabált a másikkal, és az ujjával bökdösött felé, most a falhoz szorította ezt a másikat, és az alkarját a nyakához nyomta. – Craig az esküdtszék felé fordult, és bal karját fölemelve megmutatta, hogyan.

– És Mr. Wilson próbált védekezni? – kérdezte Pearson.

– Tőle telhetően igen, de a vádlott többször egymás után a mellkasába döfte a kését.

Danny legszívesebben fölpattant volna a tanúk padjáról, és odarohant volna Craighez, hogy kirázza belőle az igazságot, de Mr. Redmayne figyelmeztette, hogy tartózkodjon mindenféle érzelemnyilvánítástól, bárhogy provokálják. „Majd eljön a maga ideje is! – intette. – A dühkitörésekkel csak azt éri el, hogy rossz benyomást tesz az esküdtekre.”

– Ön ekkor mit csinált? – kérdezte halkan Pearson.

– Fölhívtam a segélyhívó számot, ők közölték, hogy értesítik a rendőrséget, és azonnal küldenek egy mentőt.

– Mondtak még valamit? – kérdezte a jegyzeteibe pillantva Pearson.

– Igen – felelte Craig. – Azt mondták, semmiképpen ne közelítsek a késes férfihoz, hanem menjek vissza a borozóba, és várjam meg a rendőröket. – Itt szünetet tartott. – Ezeket az utasításokat betű szerint betartottam.

– Hogyan reagáltak a barátai, amikor visszament hozzájuk, és elmondta, mit látott?

– Ki akartak menni, hátha tudnak segíteni, de én elmondtam nekik, mit tanácsolt a rendőrség, és hozzátettem, hogy az adott körülmények között szerintem is bölcsebb lenne, ha hazamennének.

– Az adott körülmények között?

– Én voltam az egyetlen, aki látta az egész incidenst – magyarázta Craig –, és nem akartam, hogy veszélybe kerüljenek, ha a késes férfi esetleg visszajönne a borozóba.

– Ez fölöttébb dicséretes – jegyezte meg Pearson.

A bíró homlokráncolva nézett a vád képviselőjére, Alex Redmayne pedig tovább jegyzetelt.

– Meddig kellett várnia a rendőrök érkezésére?

– Pillanatokon belül hallottam a szirénát, és pár perc múlva be is jött a hátsó ajtón egy civil ruhás nyomozó. Elővette a jelvényét, és Fuller őrmester néven mutatkozott be. Megköszönte a segítségemet, és tájékoztatott, hogy az áldozat már úton van a legközelebbi kórház felé.

– Ezután mi történt?

– Mindenre kiterjedő vallomást tettem, majd Fuller őrmester közölte, hogy hazamehetek.

– És így is tett?

– Igen, hazatértem a Dunlop Armstól úgy száz méterre lévő házamba, és lefeküdtem, de nem tudtam elaludni.

Alex Redmayne följegyezte: „úgy száz méterre”.

– Érthető okokból – mondta Pearson.

A bíró másodszor is a homlokát ráncolta.

– Tehát fölkeltem – folytatta Craig –, átmentem a dolgozószobámba, és leírtam mindent, ami aznap este történt.

– Miért tette ezt, Mr. Craig? Hiszen már teljes körű vallomást vett föl öntől a rendőrség.

– Az ön jelenlegi pozíciójában szerzett tapasztalataim azt mutatták, Mr. Pearson, hogy a tanúk padján gyakran hiányosan, sőt esetenként pontatlanul idézik föl a történteket az emberek, hiszen a bírósági tárgyalásra hónapokkal a bűntény után kerül sor.

– Milyen igaz! – mondta Pearson, és lapozott egyet. – Mikor tudta meg, hogy Daniel Cartwright ellen vádat emeltek Bernard Wilson meggyilkolásáért?

– Az esetet követő hétfőn olvastam az Evening Standardben. A tudósításban megírták, hogy Mr. Wilson a Chelsea és Westminster Kórház felé tartó mentőautóban hunyt el, és hogy Cartwrightot vádolják a meggyilkolásával.

– És úgy tekintette, hogy az ügy az ön számára ezzel lezárult?

– Igen, bár tisztában voltam vele, hogy tanúként bármelyik tárgyalásra beidézhetnek, ha Cartwright ártatlannak vallja magát.

– Ekkor azonban jött egy olyan „csavar”, amire még ön sem számíthatott, hiába volt dolga jó néhány megátalkodott bűnözővel.

– Jött bizony – felelte Craig. – Másnap délután fölkeresett az irodámban két rendőr, hogy újra kihallgassanak.

– De hiszen már szóban és írásban is vallomást tett Fuller nyomozónak – mondta Pearson. – Miért kellett még egyszer kihallgatniuk?

– Azért, mert Cartwright engem vádolt Mr. Wilson meggyilkolásával, és még azt is állította, hogy én kaptam föl a kést a bárpultról.

– Az ominózus estét megelőzően találkozott valaha Mr. Cartwrighttal vagy Mr. Wilsonnal?

– Nem, uram – felelte az igazságnak megfelelően Craig.

– Köszönöm, Mr. Craig.

Egymásra mosolyogtak, majd Pearson bejelentette: – Nincs több kérdésem, bíró úr!

3. fejezet

Sackville bíró a pad túlsó végén ülő ügyvéd felé fordult. Alex Redmayne megannyi érdemmel megáldott atyját jól ismerte, a fiatalember azonban még sosem jelent meg előtte tárgyaláson.

– Mr. Redmayne – szólította meg szertartásosan –, óhajt keresztkérdéseket föltenni a tanúnak?

– Természetesen – felelte Redmayne, és kezébe vette a följegyzéseit.

Dannynek eszébe jutott, hogy nem sokkal a letartóztatása után egy rendőr azt tanácsolta, keressen magának egy ügyvédet. Ez korántsem bizonyult egyszerű feladatnak. Hamar rá kellett döbbennie, hogy az ügyvédek az autószerelőkhöz hasonlóan minden munkaórát kiszámláznak, és az ember azt kapja, amire a pénzéből futja. Ő ötezer fontot tudott szánni a dologra. Ennyit takarított meg az elmúlt tíz évben, és ebből akarta kifizetni a Bow kerületben vásárolandó alagsori lakás foglalóját, ahol Bethszel és a babával élhetnek majd, ha összeházasodnak. Az összeget az utolsó pennyig elvitte az ügyvédi munkadíj, már jóval azelőtt, hogy az ügy a bíróság elé került volna. Az ügyvéd, akit kiválasztott, egy bizonyos Mr. Makepeace ötezer fontot kért előre, még mielőtt lecsavarta volna a töltőtolla kupakját, majd újabb ötezret, miután eligazította Alex Redmayne-t, aki majd a tárgyaláson képviseli őt. Danny nem értette, miért kell két ügyvéd ugyanarra a melóra. Hiszen ő sem kért meg soha egy másik autószerelőt, hogy nyissa föl neki a motorháztetőt, és nem kért előleget, amikor még a kezébe sem vette a szerszámtáskáját.

Alex Redmayne-t azonban már a legelső találkozásukkor megkedvelte, és nem csupán azért, mert West Ham-drukker volt. Azt is értékelte, hogy a fickó, bár Oxfordba járt egyetemre, és procc akcentussal beszélt, sosem bánt vele leereszkedően.

Mr. Makepeace, miután elolvasta a vádiratot és a vallomásokat, azt tanácsolta, hogy vallja magát bűnösnek halált okozó testi sértésben. Azt mondta, úgy biztosan sikerül vádalkut kötnie az ügyésszel, és Danny megúszhatja hat év börtönnel.

Danny elutasította az ajánlatot.

Alex Redmayne újra meg újra végigvette vele és a menyasszonyával, Bethszel, hogy mi is történt azon az estén. Ellentmondást, következetlenséget keresett az ügyfele által előadott történetben, de nem talált, ezért azután is vállalta a védelmét, hogy elfogyott a pénze.

– Mr. Craig – kezdte Alex Redmayne mindenféle gallérhuzigálás és parókatapogatás nélkül –, bizonyára nem kell emlékeztetnem rá, hogy még mindig eskü alatt vall, és arra sem, hogy az ügyvédi hivatásából adódóan fokozott felelősség hárul önre.

– Bánjon óvatosabban a szavakkal, Mr. Redmayne – szólt közbe a bíró. – Ne feledje, hogy az ön ügyfele áll bíróság előtt vádlottként, nem a tanú.

– Majd meglátjuk, hogy akkor is így érzi-e lordságod, ha eljön az összegzés pillanata.

– Mr. Redmayne! – szólt rá élesen a bíró. – Nem az ön dolga, hogy kioktasson arra, mi a szerepem a tárgyalóteremben. Az ön dolga az, hogy kikérdezze a tanúkat, az enyém pedig az, hogy kezeljem a menet közben fölmerülő jogi kérdéseket, az ítélet meghozatalát pedig bízzuk az esküdtszékre!

– Ahogy lordságod parancsolja – mondta Redmayne, és újra a tanú felé fordult. – Mr. Craig, azon az estén hány órakor érkeztek meg a barátaival a Dunlop Armsba?

– Nem emlékszem pontosan – felelte Craig.

– Akkor hadd frissítsem fel egy kicsit a memóriáját. Hét óra lehetett? Vagy inkább fél nyolc? Esetleg nyolc óra?

– Úgy rémlik, inkább nyolc felé járhatott.

– Tehát mire az ügyfelem a menyasszonya és a legjobb barátja társaságában belépett a borozóba, önök már vagy három órája italoztak.

– Amint azt a bíróságnak már elmondtam, nem láttam, amikor beléptek.

– Milyen igaz! – mondta Redmayne Pearsont utánozva. – És mennyi italt fogyasztottak el, mondjuk, tizenegy óráig?

– Fogalmam sincs. Gerald harmincadik születésnapja volt, nem számolta senki.

– Miután megállapítottuk, hogy több mint három órája ittak, megállapodhatunk hat üveg borban? Vagy talán hét volt, netán nyolc?

– Legfeljebb öt – felelte Craig –, ami négy emberre elosztva aligha nevezhető mértéktelen italozásnak.

– Minden más esetben egyetértenék önnel, Mr. Craig, csakhogy az egyik társa írásos vallomásában azt állította, hogy ő csak diétás kólát ivott, egy másik barátjuk pedig csak egy-két pohár bort fogyasztott, mert kocsival volt.

– Én viszont nem voltam kocsival – mondta Craig. – A Dunlop Arms a törzshelyem, és csak száz méterre lakom onnan.

– Csak száz méterre? – ismételte Redmayne, majd miután Craig erre nem reagált, folytatta: – Ön azt mondta a bíróságnak, hogy csak akkor szerzett tudomást az újabb vendégek érkezéséről, amikor emelt hangú szóváltást hallott.

– Így van.

– Amikor állítása szerint a vádlott ezt mondta: „Elrendezzük odakint?”

– Így van.

– De nem az az igazság ezzel szemben, Mr. Craig, hogy ezt az egész veszekedést ön robbantotta ki, amikor távozó ügyfelemhez a következő, feledhetetlen megjegyzést intézte: – Redmayne itt a jegyzeteibe pillantott. – „Ha végeztetek vele, még van nálunk annyi, hogy befizessünk egy kis sordugásra.” – Redmayne várta, hogy Craig válaszoljon, de a tanú nem szólalt meg. – A hallgatását beleegyezésnek tekinthetem, Mr. Craig?

– Távolról sem tekintheti annak, Mr. Redmayne. Egyszerűen nem éreztem úgy, hogy válaszra kellene méltatnom a kérdését – mondta megvetőn Craig.

– Őszintén remélem, Mr. Craig, hogy a következő kérdésem méltó lesz a válaszára. Tudomásom szerint ugyanis, miután Mr. Wilson „szarzsáknak” nevezte önt, az ön szájából hangzott el az ominózus mondat, hogy „Elrendezzük odakint?”, nemde?

– Úgy gondolom, efféle szövegekre inkább az ügyfelétől számíthat – felelte Craig.

– Vagy esetleg olyasvalakitől, aki kicsit sokat ivott, és bizonyítani akar a szintén ittas barátai előtt?

– Kénytelen vagyok újfent emlékeztetni rá, Mr. Redmayne – szólt közbe a bíró –, hogy pillanatnyilag az ön ügyfele a vádlott, nem Mr. Craig.

Redmayne ezt kis meghajlással tudomásul vette, de amikor utána fölemelte a fejét, észrevette, hogy az esküdtek valósággal isszák a szavait. – Azt állítom, Mr. Craig – folytatta –, hogy ön a főbejáraton át távozott, és az épületet megkerülve futott be a sikátorba, mert verekedni akart.

– Csak azért szaladtam be a sikátorba, mert sikolyt hallottam.

– Ekkor kapta föl a kést a bárpult végéből?

– Semmi ilyesmit nem tettem! – vágta rá éles hangon Craig. – A kést az ön ügyfele kapta föl kifelé menet, amint az a vallomásomból is egyértelműen kiderül.

– Arra a vallomásra gondol, amelyet oly nagy műgonddal megalkotott, amikor aznap éjjel nem jött álom a szemére? – kérdezte Redmayne.

Craig erre sem válaszolt.

– Talán ez sem ütötte meg azt a szintet, hogy válaszra méltassa? – jegyezte meg Redmayne. – A barátai közül követte önt valaki a sikátorba?

– Nem, egyikük sem jött utánam.

– Tehát nem voltak szemtanúi a Mr. Cartwrighttal folytatott verekedésének?

– Hogy lehettek volna szemtanúi, amikor nem verekedtem Mr. Cartwrighttal?!

– Bekerült ön annak idején a Cambridge-i Egyetem ökölvívó-válogatottjába, Mr. Craig?

Craig kis habozás után válaszolt: – Igen, bekerültem.

– Ezenkívül cambridge-i évei alatt átmenetileg kizárták az egyetemről...

– A tárgyhoz tartozik ez? – szólt közbe szigorú hangon Sackville bíró.

– Ennek eldöntését készséggel az esküdtszékre bízom, uram – felelte Redmayne, majd ismét Craighez fordulva folytatta: – Tehát kizárták-e átmenetileg a Cambridge-i Egyetemről, amiért részegen verekedésbe keveredett néhány helyi lakossal, akiket később a bíróság előtt „surmó bandának” nevezett?

– Ez hosszú évekkel ezelőtt történt, még diákkoromban.

– És hosszú évek múltán, 1999. szeptember tizennyolcadikán este újfent belekötött néhány „surmóba”, csak ezúttal a bárpultról fölmarkolt kést is használta?

– Mint már mondtam, nem én markoltam föl a kést, viszont a saját szememmel láttam, amikor az ügyfele többször mellkason szúrta Mr. Wilsont.

– Ezután hívta föl a rendőrséget?

– Igen, ezután.

– Én viszont azt állítom, Mr. Craig, hogy azért hívta föl a rendőrséget, mert azt akarta, hogy az ön verzióját hallják először.

– Szerencsére ezt a verziót négy tanú is megerősíti.

– És én már alig várom, hogy keresztkérdéseket tehessek föl az ön közeli barátainak, Mr. Craig, mert nagyon kíváncsi vagyok, vajon miért tanácsolta nekik, hogy menjenek haza, miután visszatért a borozóba.

– Ők nem látták, amikor az ön ügyfele megkéselte Mr. Wilsont, tehát semmilyen módon nem voltak érintve az ügyben – felelte Craig. – És úgy gondoltam, veszélybe kerülhetnek, ha ott maradnak.

– De hiszen ha valakit veszély fenyegetett, az minden bizonnyal Mr. Wilson meggyilkolásának egyetlen tanúja volt! Tehát miért nem távozott ön is a barátaival együtt?

Craig ezúttal nem azért maradt csöndben, mert nem tartotta válaszra érdemesnek a kérdést.

– Lehet, hogy valójában azért biztatta őket távozásra – folytatta Redmayne –, hogy ne legyenek útban, és ön nyugodtan hazaszaladhasson átöltözni, hogy ne vérfoltos ruhában találja meg a rendőrség? Hiszen saját bevallása szerint csupán száz méterre lakik a Dunlop Armstól.

– A jelek szerint megfeledkezik róla, Mr. Redmayne, hogy Fuller őrmester néhány perccel a bűncselekmény elkövetése után már a helyszínen volt – felelte megvetőn Craig.

– Fuller őrmester hét perccel azután érkezett a helyszínre, hogy ön telefonált a segélyhívó számra. Ezután azonban az őrmester még nem kevés időt töltött az ügyfelem kihallgatásával, és csak utána ment be a borozóba.

– El tudja képzelni, hogy ekkora kockázatot vállaljak, miközben tudom, hogy bármelyik pillanatban ott lehet a rendőrség? – fortyant föl Craig.

– Igen, el tudom képzelni – felelte Redmayne –, ha az alternatíva az, hogy élete végéig börtönben ül!

A tárgyalóterem fölmorajlott. Az esküdtek merőn nézték Spencer Craiget, ő azonban ismét válasz nélkül hagyta, amit az ügyvéd mondott. Redmayne várt egy kicsit, majd hozzátette:

– Mr. Craig, ismétlem, alig várom, hogy egyenként keresztkérdéseket tehessek föl a barátainak. – Ezután a bíróhoz fordult: – Nincs több kérdésem, uram.

– Mr. Pearson? – fordult az ügyészhez Sackville. – Nyilván föl óhajt tenni néhány további kérdést a tanúnak.

– Igen, uram – felelte Pearson. – Van egy kérdésem, amire nagyon szeretnék választ kapni. – Rámosolygott a tanúra. – Mr. Craig, ön Superman?

Craig értetlenül nézett rá, de tudta, hogy Pearson segíteni akar neki, ezért nyugodtan válaszolt: – Nem, uram. Miért kérdi?

– Mert csak Superman lenne képes rá, hogy miután szemtanúja volt egy gyilkosságnak, visszamenjen a borozóba, eligazítsa a barátait, hazarepüljön, lezuhanyozzon, átöltözzön, visszarepüljön a borozóba, és mire Fuller nyomozó megérkezik, szépen üldögéljen az asztalánál, mintha mi sem történt volna. – Néhány esküdtnek el kellett fojtania egy mosolyt. – Vagy talán volt a közelben egy telefonfülke, amely éppen kapóra jött? – Erre már kitört a nevetés. Pearson megvárta, míg elül a zaj, majd folytatta: – Engedje meg, Mr. Craig, hogy elszakadjak Mr. Redmayne fantáziavilágától, és föltegyek önnek egy komoly kérdést. – Pearson megvárta, amíg minden szem rászegeződik. – Amikor a Scotland Yard törvényszéki szakértői bevizsgálták a gyilkos fegyvert, a kés nyelén az ön ujjlenyomatát azonosították, vagy a vádlottét?

– Nyilván nem az enyémet – felelte Craig –, különben én ülnék a vádlottak padján.

– Nincs több kérdésem, bíró úr – mondta Pearson.

4. fejezet

Nyílt a cella ajtaja, és egy rendőr beadott egy műanyag tálcát. Danny a tálca kis rekeszeibe töltött „műanyag” kaját piszkálgatva várta a délutáni ülésszak kezdetét.

Alex Redmayne kihagyta az ebédet, hogy átolvashassa a jegyzeteit. Lehet, hogy túlbecsülte az időt, amely Fuller érkezéséig Craig rendelkezésére állt?

Sackville bíró a bírósági különszobájában ebédelt, tucatnyi bírókollégája társaságában. Miközben a kétféle körettel tálalt húst majszolták, egymás ügyeiről egy szót sem ejtettek.

Mr. Pearson egyedül falatozott az Old Bailey legfelső emeletén, az ügyvédek és ügyészek ebédlőjében. Úgy gondolta, ifjú kollégája csúnya hibát követett el a Craig rendelkezésére álló idő kiszámításában, de neki ezt nem kötelessége a tudomására hozni.

Áttolt egy borsószemet a tányér túloldalára, és közben a lehetséges következményeket latolgatta.

Miután kettőt ütött az óra, újrakezdődött a rituálé. Sackville bíró belépett a tárgyalóterembe, és röpke mosolyt villantott az esküdtekre. Miután helyet foglalt, a két jogi képviselőre nézett, és megszólalt:

– Jó napot kívánok, uraim. Mr. Pearson, behívhatja a következő tanúját.

– Köszönöm, uram – mondta Pearson, és fölállt. – Szólítom Mr. Gerald Payne-t!

Danny nem ismerte föl azonnal a belépő, majdnem száznyolcvan centi magas, idejekorán kopaszodó férfit, akinek jól szabott, bézs színű öltönye sem tudta leplezni a tényt, hogy fogyott vagy öt-hat kilót, mióta Danny utoljára látta. A teremszolga a tanúk padjához vezette, majd odaadta neki az Újszövetséget, és föltartotta az eskü szövegét.

Payne olvasta ugyan a szöveget, de ugyanolyan magabiztosnak látszott, mint délelőtt Spencer Craig.

– Ön Gerald David Payne, aki Londonban, a Wellington Mews 62-es szám alatt lakik?

– Így van – felelte határozott hangon Payne.

– És mi a foglalkozása?

– Ingatlanfejlesztő konzultáns vagyok.

Redmayne fölírta Payne neve mellé: „ingatlanügynök”.

– És melyik cégnél dolgozik? – érdeklődött Pearson.

– Társtulajdonos vagyok a Baker, Tremlett és Smythe-nél.

– Elég fiatal ahhoz, hogy egy ilyen tekintélyes cég társtulajdonosa legyen – jegyezte meg ártatlan arccal Pearson.

– Én vagyok a cég történetében a legfiatalabb társtulajdonos – mondta gépiesen Payne, mintha betanult szöveget idézne.

Redmayne számára világos volt, hogy valaki már jóval azelőtt kioktatta Payne-t, hogy a tanúk padjára lépett volna. Az ügyvéd tudta, hogy ez a személy etikai megfontolások miatt nem lehetett Pearson, így csupán egyetlen jelölt maradt.

– Gratulálok – mondta az ügyész.

– Haladjunk, Mr. Pearson – szólt rá a bíró.

– Elnézést kérek, uram. Csak demonstrálni kívántam az esküdtek előtt a tanú szavahihetőségét.

– Ez bizonyára sikerült – jegyezte meg epésen Sackville. – Úgyhogy folytassa a tanú kikérdezését.

Pearson türelmesen végigment Payne-nel az ominózus este történésein. A tanú megerősítette, hogy Craig, Mortimer és Davenport valamennyien jelen voltak a Dunlop Armsban. Nem, ő nem merészkedett ki a sikátorba, amikor meghallották a sikolyt, és igen, hazamentek, ahogy Spencer Craig tanácsolta. Nem, a vádlottat azelőtt soha életében nem látta.

– Köszönöm, Mr. Payne – zárta le a tanú kihallgatását Pearson. – Kérem, maradjon a helyén.

Redmayne szép komótosan fölállt, és mielőtt föltette volna az első kérdést, még rendezgette egy kicsit a papírjait. Erre a kis trükkre az apja tanította, amikor otthon tárgyalósdit játszottak. „Ha meglepetésszerű kérdéssel akarsz indítani, fiam – intette az apja –, adj előtte egy kis időt a tanúnak, hadd főjön a saját levében!” Redmayne tehát megvárta, amíg a bíró, az esküdtszék és Pearson tekintete is rászegeződik. Tudta, hogy ez a néhány másodperc a tanúk padján egy örökkévalóságnak tűnhet.

– Mr. Payne – nézett föl végül az ügyvéd –, cambridge-i diákként tagja volt egy „Muskétások” néven ismert társaságnak?

– Igen – felelte némiképp értetlen arcot vágva a férfi.

– És a társaság mottója az volt, hogy „Egy mindenkiért, mindenki egyért!”?

Pearson talpra ugrott, mielőtt Payne kinyithatta volna a száját. – Uram, nem értem, miféle összefüggés állhat fönn az egykori egyetemi társasági tagság és a tavaly szeptember tizennyolcadikán lezajlott események között?

– Hajlok arra, hogy egyetértsek önnel, Mr. Pearson – felelte a bíró –, de Mr. Redmayne nyilván mindjárt felvilágosít minket erről.

– Valóban ez a szándékom, bíró úr – felelte Redmayne, és rámosolygott Payne-re. – Tehát a Muskétások mottója az volt, hogy „Egy mindenkiért, mindenki egyért!”? – ismételte.

– Igen, ez volt – felelte némiképp epésen Payne.

– És mi volt még közös a társaság tagjaiban? – kérdezte Redmayne.

– Mindnyájan nagyra értékeltük Dumas regényeit, az igazságot és egy pohár jó bort.

– Vagy akár néhány üveg jó bort? – jegyezte meg Redmayne, és kisalakú, világoskék könyvecskét húzott ki az előtte heverő papírhalomból. Fölmutatta, hogy mindenki jól lássa, majd lassú mozdulatokkal lapozgatni kezdett benne. – És a társaság egyik alapszabálya az volt, hogy ha valamelyik tagja veszélybe kerül, a többi tagnak kötelessége a segítségére sietni?

– Igen – felelte Payne. – Mindig is úgy tartottam, a lojalitás erénye mérceként szolgálhat ahhoz, hogy ítéletet alkossunk egy emberről.

– Valóban? És Mr. Spencer Craig is „muskétás” volt?

– Igen – felelte Payne. – Sőt egy időben ő volt a társaság elnöke.

– És ön meg a társaság másik két tagja a segítségére sietett tavaly szeptember tizennyolcadikán este?

– Bíró úr – ugrott talpra ismét Pearson –, ez elképesztő!

– Inkább az az elképesztő, uram – vágott vissza Redmayne –, hogy valahányszor Mr. Pearson valamelyik tanúja egy kicsit kellemetlen helyzetbe kerül, tanult kollégám azonnal talpra ugrik, hogy kihúzza a csávából. Lehet, hogy ő is muskétás?

Pár esküdt elmosolyodott.

– Mr. Redmayne – szólalt meg halkan a bíró –, arra kíván utalni, hogy Mr. Payne hamis tanúzást követ el, pusztán azért, mert egyetemi évei alatt tagja volt egy társaságnak?

– Ha az alternatíva az, hogy a legjobb barátja egész életére börtönbe kerül, uram, akkor úgy gondolom, megfordulhatott a fejében a gondolat.

– Ez felháborító! – méltatlankodott megint Pearson.

– De korántsem annyira felháborító, mint börtönbe juttatni valakit egy olyan bűncselekményért, amelyet nem követett el.

– Nincs kétségem afelől, bíró úr – mondta még mindig állva Pearson –, hogy hamarosan kiderül, hogy a pincér is a Muskétások nevű társaság tagja volt.

– Nem fog kiderülni – felelte Redmayne –, azt viszont állítjuk, hogy a pincér volt az egyetlen ember a Dunlop Armsban, aki nem ment ki a sikátorba.

– Azt hiszem, világosan elmondta, amit akart – mondta a bíró. – Kérem, tegye föl a következő kérdést.

– Nincs több kérdésem, uram – felelte Redmayne, aki valóban úgy érezte, elég világosan elmondta, amit akart.

– Óhajt további kérdéseket föltenni a tanúnak, Mr. Pearson?

– Igen, bíró úr – felelte az ügyész. – Mr. Payne, hogy az esküdtekben ne maradjon kétely, meg tudja erősíteni, hogy miután női sikolyt hallottak, nem követte Mr. Craiget a sikátorba?

– Igen, meg tudom erősíteni – felelte Payne. – Nem voltam olyan állapotban.

– Milyen igaz. Nincs több kérdésem, uram.

– Elhagyhatja a bíróságot, Mr. Payne – mondta a bíró.

Alex Redmayne-nek feltűnt, hogy Payne kifelé menet már nem tűnik olyan magabiztosnak, mint amikor peckesen bevonult a tárgyalóterembe.

– Óhajtja szólítani a következő tanúját, Mr. Pearson? – kérdezte a bíró.

– Szándékomban állt beszólítani Mr. Davenportot, uram, de talán bölcsebb lenne holnap délelőtt elkezdeni a kihallgatását.

Sackville nem figyelt rá, hogy a teremben tartózkodó nők elképednek: ők ezer örömmel beszólították volna Lawrence Davenportot. Az órájára nézett, majd némi habozás után megszólalt: – Talán valóban jobb lenne, ha holnap azzal kezdenénk.

– Ahogy lordságod parancsolja – mondta Pearson, és örömmel látta, mekkora hatással van máris az esküdtszék hölgytagjaira, hogy másnap megpillanthatják az ő következő tanúját. Csak remélni tudta, hogy az ifjú Redmayne lesz olyan ostoba, hogy ugyanúgy nekiesik Davenportnak is, ahogy Gerald Payne-nek.