DARVASI LÁSZLÓ

ISTEN. HAZA. CSAL.

Novellák

MAGVETŐ

BUDAPEST

© Darvasi László, 2015

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

www.magveto.hu

http://on.fb.me/magveto-facebook

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Turi Tímea

A borítót Pintér József tervezte

Nyomdai előkészítő Szabó Rózsa

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 14 3285 5

TARTALOM

ISTEN.

Virág

Kőlépcső

Papagáj

Vicces dolgok, humoros esetek

A helyes magatartás

Dobszó, ápoltaknak

Hol lakik a Föld?

Egy templom kitakarítása

Nagyon sürgős ügy

HAZA.

Halk ország

Téli reggel, hullával

Zuhanás

A párduc elalszik

A takarítónőm, akit Elenának hívtak

Élmunka

Cornelia Vlad

Luxemburg

Pláza

CSAL.

Én és a kisöcsém

Apának hiányzol

Smink

Ki ne szeretne még egyszer megnézni egy filmet?

Márta járt már Ázsiában

Mert mi nem vagyunk dánok

A vörös pina balladája

Képzeld el, János!

Műfogsor

Apa hazajön

Amit észre kell venni, és amit nem

Pénztárca

A pénzbehajtó is ember

Anya és apa túl akarják élni

És hogy mondjunk valamit az irodalomról is

Köszönet Bombitz Attilának

ISTEN.

VIRÁG

– Fiam, ez a föld.

A fiú bólintott a nehéz fejével.

– Ott az ég. Felhők. Madarak. Szél. A szeleket nem látjuk. De érezzük őket. Tartsd föl az arcod. Érzed? Ez a szél. Az ott egy repülő. Emberek ülnek benne. Utaznak valahová. Elmennek, megérkeznek. Hogy csillog a teste.

– Látom – bólintott a fiú. – Csillog. Mi nem megyünk el?

– Nem megyünk el – mondta a férfi.

– Anya elment – mondta a fiú.

– Nézz csak körbe – mutatta a férfi kis hallgatás után, és forgolódott. – Állatok. Tehenek. Birkák. Réti sas. Repül. A kutya. Itt van velünk. A miénk.

A fiú mosolygott.

– A kutya a miénk. Az enyém. Nem megy el?

– Nem, a kutya nem megy el.

– Miért nem megy el a kutya?

– Szeret bennünket.

Sokszor nem lehetett a kerítésen túlra látni, már a száraz diófát is elnyelte a szürkeség. A férfi ült a konyhaablaknál, bámulta, hogyan ázik a táj. Ez most olyan eső volt, hogy nem mozdult a levegő. A szürke föld és a szürke ég között szürke damilok feszültek.

– Látod, ez az eső – mondta.

– Látom – mondta a fiú. – Hideg.

– Az esőnél is hidegebb a hó – magyarázta a férfi. – A hó télen esik. A hó helyett jött most az eső. Emlékszel a hóra?

A fiú ingatta a fejét.

– Nem emlékszem a hóra. A télre sem emlékszem.

– A hó fehér, és olyan, mint a pihe. Az égből jön az is.

A fiú nézett maga elé. Az álla fénylett.

– Nem tudom. Nem emlékszem.

A férfi megsimogatta a vállát.

– Nem baj, fiam. Majd télen. Akkor megmutatom az egészet.

Önkéntelen elszólás volt, a fiú mégis fölfigyelt.

– Az egészet?

– Nem az egészet. Hanem a telet – mondta a férfi.

– Ha nem tél van, akkor a telet nem lehet megmutatni?

– Meg tudom mutatni, csak nehezebben látod. Azt hiszem.

– Most hol van a tél? Elment?

A férfi elgondolkodott, miközben felhúzta a gumicsizmát. Magára kanyarította a vízálló köpenyt. Etetés ideje volt.

– Az egészet soha nem mutathatom meg. Talán nincs is olyan – aztán visszafordult az ajtóból. – És nem szabad elfelejteni, hogy Isten.

– Isten – mondta a fiú. – Nem tudom. Nem emlékszem – vonogatta a vállát.

– Isten, Jézus, lélek – magyarázta a férfi.

– Isten, Jézus, lélek – ismételte a fiú. És kényszeredetten elmosolyodott.

A férfi kiment az esőbe. Dobolt a hátán a víz, mintha ujjak nyomogatták volna. Ellátta az állatokat. Hozott be fát. Azokat még együtt hasogatták fel, a fiú segített, aztán hamar elunta. Nem csinált hosszan semmit. De végig tudta aludni az egész napot, hogy aztán éjszaka csak mászkáljon, nézze a Holdat, a csillagokat, rádiót hallgasson vagy egyen.

Elmúltak az esős, hideg napok. Lassan megenyhült az idő, a ház körüli réteket kutyatej sárga napocskáival hintette be a meleg. A zöld érett, mélyült. Tele lett gólyafészekkel a környék. A férfi megfogta a fiú karját.

– Tavasz. Tavasz van, tudod.

– Tavasz – bólintott.

Egy nap váratlanul korán kelt. Még ebéd előtt kijött a kuckójából. A férfi a kezébe nyomott egy zsíros kenyeret. A fiú rágni kezdett, aztán kiment a tanya elé, leült az árokpartra. Nézelődött, köpködött. Egyszer csak kiáltozni kezdett.

– Gyere! Gyere!

A férfi kiment hozzá, törölgette a kezét, épp hagymát szeletelt.

– Az apád vagyok. Apa. Érted?

– Apa – bólintott a fiú. Aztán az árokpart füvei, virágai között kezdett kutakodni. Sepregetett, félrehajtott, simogatott a vastag ujjaival. Ügyesen csinálta. Érzéssel. Egyszerre abbahagyta. A férfi közelebb hajolt. Halványpiros, kékes kis virágot mutatott a fiú. Sárga szálacskák futottak a szirmokban. A fiúnak csillogott a szeme.

– Kesztölceszömőce – mondta.

A férfi elcsodálkozott. Soha nem hallotta még ezt a szót. Itt nőtt föl, a fehér falú, a földeken szertedobált és gyökeret eresztett tanyák között, a boglyák oldalában, a kertek aljában, ismert minden bokrot, fát és vízfolyást.

– Kesztölceszömőce?

– Az – mondta a fiú. – Virág, látod?

– Látom – mondta a férfi.

– Szedünk majd anyának, ha visszajön.

– Szedünk – mondta a férfi.

A fiú bement a házba. Falt még valamit, aztán lefeküdt, egy ideig ütemesen nyikorogtak az ágyrugók. Éjjel fölkelt enni, a férfi hallotta, hogy motoz. Volt néhány sör, azokat megitta. Biztosan elszívta az összes cigarettát.

Reggel a férfi kiment az árokpartra, és vizelés után kereste a virágot. Többször végighajlongott a területen. Megfájdult a dereka, mint a favágásnál. A virágot nem találta.

– Kesztölceszömőce – mondta a fiúnak, amikor az délután fölkelt, mert megéhezett.

– Mi? – kérdezte a fiú.

– Kesztölceszömőce – ismételte a férfi.

A fiú hunyorgott, a homlokát dörzsölte.

– Nem emlékszem – vonta meg a vállát, és belekanalazott a lábasba. Evett. Nem zavarta, hogy hideg a paprikás krumpli.