Jeffrey Archer

LÉGVONALBAN

Jeffrey Archer

Légvonalban

A mű eredeti címe

As the Crow Flies

Copyright © 1991 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 789 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

CHARLIE

1900–1919

1.

„Tessék, tessék, nem két penny az ára, asszonyok – harsogta mindig a nagyapám, és két kezével a magasba emelt egy fej káposztát –, nem is egy penny, még csak nem is fél! Vihetik negyed pennyért!”

Ezek a szavak életem első emlékei. Még járni se nagyon tudtam akkoriban, és a legidősebb nővérem sokszor lerakott a földre, egy narancsosládába, a nagyapám zöldségestaligája mellé, hogy a lehető legkorábban belekóstolhassak az inaskodásba.

– Korán kezdi! – mondogatta a Nagyapa a vevőinek, és rám mutatott a faládában. A legelső szó, amit kiejtettem, az volt, hogy „Nagyapa”, a második a „penny”, a harmadik születésnapomon pedig már szóról szóra el tudtam ismételni a nagyapám mondókáját. A családom ugyan nem volt benne teljesen bizonyos, hogy mikor is van a születésnapom, mivel azon az éjszakán az apám épp börtönben ült, az anyám pedig meghalt, még mielőtt én az elsőt lélegeztem volna. Nagyapa úgy vélekedett, hogy egy szombati nap lehetett, valószínűnek tartotta, hogy januárban, abban biztos volt, hogy 1900-at írtak, azt pedig határozottan tudta, hogy Viktória királynő uralkodott akkor. Így hát megegyeztünk abban, hogy 1900-ban születtem, január 20-án, egy szombati napon.

Az anyámat nem ismertem, mert amint már mondtam, meghalt azon a napon, amikor születtem. „Gyermekszülésben” – mondta a lelkészünk, de nem értettem igazán, ez mit jelent, egészen addig, míg sok évvel később majdnem ismét szembesülnöm kellett egy hasonló tragédiával. O'Malley atya szüntelenül azt mondogatta, hogy az anyám egy szent volt. Az apám – akit bezzeg senkinek nem jutott volna eszébe szentnek titulálni – napközben a dokkoknál dolgozott, az estét meg a kocsmában töltötte, és csak hajnaltájban botorkált haza, mert ez volt az egyetlen hely, ahol nyugodtan alhatott.

A családunkhoz tartozott még a három nővérem – Sal, a legidősebb, aki ötéves volt, és pontosan tudta, hogy mikor született, mert késő éjjel történt, és az apámat is felébresztette a felfordulás; Grace, aki hároméves volt, és soha életében senkit nem zavart meg az alvásban; és a vörös hajú Kitty, aki akkor tizennyolc hónapos volt, és megállás nélkül ordított valamiért.

A család fejének Charlie nagyapa számított, aki után a nevemet kaptam. Neki külön szobája volt Whitechapel Road-i házunk földszintjén, nemcsak azért, mert ő volt a legidősebb, hanem azért is, mert mindig ő fizette a lakbért. Mi többiek összezsúfolódtunk a szemben lévő szobában. Volt még két helyiség a földszinten: egy konyhaféleség és egy kis odú, amit mindenki más inkább nagyobbfajta beépített szekrénynek mondott volna, de Grace nővérem ragaszkodott hozzá, hogy „szalonnak” nevezze.

Az illemhely kint volt az udvaron – ahol soha nem nőtt fű –, egy ír családdal közösen használtuk, akik mindig hajnali háromkor járkáltak ki.

Nagyapa, akinek piaci zöldséges volt a becsületes foglalkozása, a Whitechapel Road sarkán árult. Egyszer sikerült kimásznom valahogy a narancsosládából, bóklásztam kicsit a többi árus taligája körül, és hamar rájöttem, hogy a környékbeliek az egész East End legkiválóbb kereskedőjének tartják a nagyapámat.

Az apám, aki dokkmunkás volt, soha nem mutatott különösebb érdeklődést egyikünk iránt sem, és habár néha hetente egy fontot is megkeresett, a pénz végül mindig a Black Bull kocsmába vándorolt, ahol elverte számtalan pint sörre, römire és dominóra a szomszédunk, Bert Shorrocks társaságában, akit soha nem hallottunk beszélni, csak horkantgatni.

Ha nem lett volna a Nagyapa, valószínűleg a Jubilee Street-i elemi iskolát sem látogattam volna. A „látogatni” találó kifejezés, mert mást nemigen csináltam, mint a pad felhajtható tetejét csapkodtam, és időnként meghúzgáltam az előttem ülő kislány copfját, akit Husinak csúfoltunk. Valójában Rebecca Salmonnak hívták, és Dan Salmon lánya volt, a Brick Lane sarkán lévő pékség tulajdonosáé. Husi bezzeg pontosan tudta, hogy mikor van a születésnapja, és nagy előszeretettel büszkélkedett vele, hogy majdnem egy évvel fiatalabb mindnyájunknál az osztályban.

Alig tudtam kivárni, hogy négykor megszólaljon a tanítás végét jelző csengő, még egyszer utoljára lecsaptam a padom tetejét, aztán rohantam a Whitechapel Roadra, hogy segítsek Nagyapának.

Szombatonként különleges jutalom gyanánt megengedte, hogy elkísérjem a hajnali nagybani piacra a Covent Gardenbe, ahol kiválogatta a zöldséget és gyümölcsöt, amit aztán a taligájáról árult, mely pont szemben állt Mr. Salmon pékségével és Mr. Dunkley sült halat meg rósejbnit árusító boltjával.

Én alig vártam, hogy végre-valahára kijárjam az iskolát, és állandóan a Nagyapa mellett dolgozhassak, de ha lógtam az iskolából, akár csak egy órát is, büntetésből nem vitt el a vasárnapi West Ham-meccsre, vagy ami még rosszabb volt, nem engedte, hogy reggelente kisegítsek a taligánál.

– Példát vehetnél Rebecca Salmonról – mondogatta. – Az a kislány még messzire fog jutni az életben.

– Minél messzebb innen, annál jobb – feleltem, de a Nagyapa soha nem nevetett, csak újból elmondta, milyen kiváló Rebecca minden tantárgyban.

– Kivéve a számtant – feleseltem nagy bátran. – Abban bármikor lepipálom. – Ugyanis bármit ki tudtam számolni fejben, míg Rebecca Salmonnak papír és ceruza kellett hozzá; módfelett bosszankodott is emiatt.

Apám az iskolás éveim alatt egyetlenegyszer sem tette be a lábát a Jubilee Street-i elemibe, de Nagyapa legalább félévente egyszer benézett, és beszélt a tanítónkkal, Mr. Cartwrighttal. Mr. Cartwright azt mondta, hogy ilyen matematikai érzékkel lehet belőlem akár könyvelő vagy kereskedősegéd is. Egyszer azt is mondta, hogy talán tud majd állást szerezni nekem a Cityben. Ami persze teljesen felesleges volt, mert én semmi másra nem vágytam, csak hogy Nagyapa mellett dolgozhassak.

Hétéves koromban döbbentem rá, hogy a Nagyapa taligájának oldalán virító feliratban szereplő név – „Charlie Trumper zöldség- és gyümölcskereskedő. Alapítva: 1823” – ugyanaz, mint az enyém. Az apám keresztneve George volt, és többször is kijelentette, hogy ha a Nagyapa visszavonul, neki esze ágában sincs átvenni tőle az árusítást, mert semmi kedve otthagyni a dokkoknál dolgozó cimboráit.

A döntése nekem nagy örömet okozott; többször mondtam is Nagyapának, hogy ha majd átveszem tőle a taligát, még a nevet sem kell átfesteni rajta.

Nagyapa ilyenkor csak mordult egyet, és azt felelte: – Nem akarom, hogy itt ragadj az East Enden, fiacskám. Túl jó az eszed ahhoz, hogy egész életedben egy taliga mellett álldogálj. – Én elszomorodtam, amikor ilyeneket mondott; mintha nem értette volna, hogy én a világon semmi máshoz nem érzek kedvet.

Az iskolában telt egyik hónap a másik után, egyik év a másik után, és a tanulmányi versenyek díjait mindig Rebecca Salmon gyűjtötte be. A legunalmasabb az volt, hogy minden ünnepségen végig kellett hallgatnunk, ahogy elszavalja a 23. zsoltárt a színpadon, fehér ruhában, fehér zokniban, fekete lakkcipőben. Még a masni is fehér volt a hosszú, fekete copfjában.

– Biztos mindennap új bugyit vesz fel – sutyorogta a fülembe Kitty.

– Fogadni mernék egy guinea-be, hogy még szűz – mondta Sal.

Én felnevettem, mert a Whitechapel Roadon ez volt a szokás, ha ezt a szót hallotta valaki, bár valljuk meg, ekkoriban még sejtelmem sem volt, hogy mit jelenthet. Nagyapa ránk pisszegett, és egyszer sem mosolyodott el, csak amikor rám került a sor, hogy átvegyem a számtanverseny első díját: egy doboz színes ceruzát, amire az égadta világon semmi szükségem nem volt. De mindig ezt adták jutalmul, vagy pedig egy könyvet.

Nagyapa olyan hangosan tapsolt, hogy miközben visszamentem a helyemre, egyik-másik anyuka hátrafordult, és mosolygott, ami a nagyapámat még inkább megerősítette abban az elhatározásában, hogy legalább tizennégy éves koromig mindenképpen iskolába kell járnom.

Amikor tízéves lettem, Nagyapa megengedte, hogy reggelente, iskolába indulás előtt én rakjam ki az árut a taligára. A krumplit mindig legelőre, a zöldségeket középre, a kényesebb gyümölcsöket pedig leghátra, ez volt az aranyszabály.

– Nem kell, hogy összefogdossák a gyümölcsöt, amíg nem fizettek érte – mondta mindig. – A krumplinak nem lesz semmi baja, de ha egy fürt szőlőt egyszer elejtettek, azt már el nem adod soha.

Tizenegy éves koromban már én vettem át a pénzt a vevőktől, és én adtam vissza, ha kellett. Ekkor tanultam meg, hogy nagyon jól oda kell figyelni az emberek tenyerére. Néha, amikor egyenként visszaadtam az aprót, azt kellett tapasztalnom, hogy egy érme eltűnt a vevő tenyeréből, mielőtt a következőt odaadtam volna. Elég sokat elvesztegettem így a heti haszonból, míg Nagyapa meg nem tanított rá, hogy hangosan azt kell mondani, „Két penny a visszajáró, Mrs. Smith”, és egyszerre, jól láthatóan a kuncsaft kezébe nyomni az összes érmét.

Tizenkét évesen már tudtam pókerarccal alkudozni a Covent Garden piacon, és később fültől fülig érő mosollyal eladni ugyanazt az árut Whitechapelben. Azt is felfedeztem, hogy Nagyapa rendszeresen váltogatja a szállítóit, „hogy ne vegyék magától értetődőnek, hogy náluk vásárolok”.

Tizenhárom éves koromra én lettem Nagyapa szeme és füle, akkorra már ismertem minden hasznavehető zöldség- és gyümölcskereskedőt a Covent Gardenben. Gyorsan kiszagoltam, hogy kik azok, akik csak a halom tetejére rakják ki a szép gyümölcsöt, a megnyomódott almákat meg eldugják, és csalni próbálnak a mérésnél. De a legfontosabb az volt, hogy megtanultam, kik azok a vevők, akik soha nem fizetik meg a palatáblára krétával felrótt adósságukat, és akiknek nem szabad több hitelt adni.

Emlékszem, hogy dagadt a mellem a büszkeségtől azon a napon, amikor Mrs. Smelley, akinek panziója volt a Commercial Roadon, kijelentette, hogy lám-lám, az alma nem esik messze a fájától, és hogy véleménye szerint egy nap ugyanolyan jó kereskedő leszek, mint a nagyapám. Aznap este azzal ünnepeltem, hogy belekóstoltam életem első pint sörébe, és rágyújtottam az első Woodbine-ra. Egyiknek sem jutottam a végére.

Soha nem fogom elfelejteni azt a szombat reggelt, amikor Nagyapa először engedte meg, hogy teljesen önállóan áruljak a taligánál. Öt órán keresztül ott állt mellettem, de egyszer sem nyitotta ki a száját, hogy tanácsot adjon, vagy megmondja a véleményét; amikor este megszámolta az aznapi bevételt, habár két shillinggel és öt pennyvel kevesebb volt, mint az átlagos szombati forgalom lenni szokott, azért átnyújtotta nekem a hat pennyt, amit mindig megkaptam a hét végén.

Tudtam, hogy a Nagyapa azt szeretné, ha tovább járnék iskolába, hogy javuljon az írás- és olvasástudásom, de az 1913-as tanév végén, az utolsó pénteki napon az apám áldásával végleg elbúcsúztam a Jubilee Street-i iskolától. Ő mindig is azt mondta, hogy a tanulás csak időpocsékolás, és nem látja semmi értelmét. Én egyetértettem vele, még akkor is, ha Husi ösztöndíjat nyert egy St. Paul nevű iskolába, amely valahol Hammersmithben volt, sok-sok kilométernyire tőlünk. Ugyan ki akar Hammersmithben iskolába járni, amikor az East Enden is töltheti a napjait?

Mrs. Salmon nyilvánvalóan nagyon is örült, hogy Becky odajárhat, mert kenyérért sorban állva mindenkinek nagy hangon eldicsekedett a lánya „intellektuális hajlamával”, bár én a magam részéről nem nagyon tudtam, hogy az mi fán terem.

– Felfuvalkodott liba – súgta a fülembe Nagyapa. – Az a fajta, aki akkor is egy kosár gyümölcsöt tart otthon, ha nincs beteg a háznál.

Nekem meglehetősen hasonló volt a véleményem Husiról, mint Nagyapának Mrs. Salmonról. Mr. Salmont viszont kedveltem. Valamikor ő is utcai árusként kezdte, de aztán elvette feleségül Miss Roachot, aki egy pék lánya volt.

Szombat reggelenként, mikor az árut rendezgettem a taligán, akkor indult Mr. Salmon a whitechapeli zsinagógába, a boltot a feleségére hagyva, Mrs. Salmon pedig tüntetőleg igyekezett mindenkinek hangosan a tudtára adni, hogy ő nem zsidó.

Husi vívódni látszott, hogy mit szeretne jobban: a zsinagógába menni a papájával, vagy a boltban maradni, ahol a kirakat mellett üldögélt, és amint az apja eltűnt a szeme elől, azonnal tömni kezdte magába a krémes fánkokat.

Azon a napon, amikor otthagytam az iskolát, azt javasoltam a Nagyapának, hogy ő ezentúl kicsit tovább pihenhetne reggelente, és én járnék ki a Covent Gardenbe áruért. Hallani sem akart róla. De amikor kiértünk a piacra, most először hagyta, hogy én alkudozzak a nagykereskedőkkel. Hamar találtam egyet, aki hajlandó volt három pennyért adni az alma tucatját, amennyiben garantálni tudom, hogy a következő hónap minden napján átveszem tőle ugyanazt a mennyiséget. Megkóstoltuk, hogy mit fogunk árulni a vevőinknek, és ezzel a reggelink is megvolt.

Attól kezdve minden áldott reggel kijártam a piacra, és ketten együtt néha heti tizennégy shilling hasznot is összehoztunk Nagyapával.

Ekkor már heti öt shilling bért kaptam – egész kis vagyon –, amiből négy shillinget mindig félretettem egy bádogdobozba, amit a Nagyapa ágya alatt őriztünk, míg össze nem gyűlt életem első egy guinea-je. „Akinek egy guinea-je van, az már nem elveszett ember” – ezt mondta egyszer Mr. Salmon, a boltja ajtajában álldogálva; hüvelykujját a mellényzsebébe akasztotta, a hasán csillogott az aranyórája lánca.

Esténként, miután Nagyapa hazaért vacsorázni, az apám meg elment a kocsmába, én többnyire untam, hogy csak otthon üljek, és a nővéreim fecsegését hallgassam, úgyhogy beléptem a whitechapeli fiúklubba. Hétfőn, szerdán és pénteken pingpongozni lehetett, kedden, csütörtökön és szombaton bokszolni. A pingpong soha nem ment, de elég használható pehelysúlyú bokszoló lettem, egyszer még képviseltem is a klubunkat a Bethnal Green ellen.

Az apámtól eltérően kocsmába nem jártam, a lóverseny és a kártya sem érdekelt, de szombat délutánonként gyakran kilátogattam a West Ham mérkőzéseire. Olykor a West Endre is kiruccantam, hogy megnézzek egy orfeum-előadást.

Amikor a Nagyapa megkérdezte, hogy mit szeretnék a tizenötödik születésnapomra, habozás nélkül rávágtam: „Egy saját taligát!”, és hozzátettem, hogy már majdnem össze is spóroltam az árát. A nagyapám csak nevetett, és azt mondta, az ő régi taligája tökéletesen meg fog felelni, ha majd eljön az ideje, hogy átvegyem tőle. Elmagyarázta, hogy a taliga az, amit a gazdagok „ingó vagyontárgynak” neveznek, és nyomatékosan hozzátette, hogy az ember soha ne fektessen be új holmi megvásárlásába, amíg a régi használható, különösen háborús időkben.

Bár Mr. Salmontól megtudtam, hogy majdnem egy éve hadat üzentünk Németországnak – Ferenc Ferdinánd főhercegről még csak nem is hallottunk –, úgy igazán akkor sejtettük meg, mennyire komoly a dolog, amikor a piacon dolgozó fiúk sorra kezdtek eltünedezni. A „frontra” mentek, és fiatalabb fivéreik, sőt olykor a húgaik váltották fel őket a munkában. Szombat délelőttönként lassan már több fiút lehetett mundérban látni az East Enden, mint civilben.

Még egy emlékem van ezekből az időkből: Schultzról, a kolbászsütőről, akinél szombat esténként nagy lakomákat csaptunk, és aki hébe-hóba egy fogatlan vigyor kíséretében odacsúsztatott a tányérunkra egy ingyenráadást is. Egy ideje minden reggel be volt törve nála egy-két ablaküveg, aztán egy nap bedeszkázva találtuk a boltja ajtaját, és Schultzot soha többé nem láttuk. „Internálták” – suttogta rejtélyesen Nagyapa.

Az apám időnként csatlakozott hozzánk szombat reggelente, de csakis azért, hogy legomboljon valamit a Nagyapáról, amit aztán elverhet a Black Bullban a haverjával, Bert Shorrocksszal.

Nagyapa minden héten adott neki egy shillinget, néha még egy kétshillingest is, pedig mind a ketten nagyon jól tudtuk, hogy nem engedheti meg magának. Engem azért bosszantott igazán a dolog, mert a Nagyapa soha nem ivott egy kortyot sem, a szerencsejátékra meg végképp fütyült. Az apám szépen zsebre rakta a pénzt, egy ujjal megbillentette a sapkáját, aztán elindult a kocsma irányába.

Ez így ment hétről hétre, és talán soha nem is változott volna meg, ha egy szombat reggel egy határozott külsejű asszonyság, akit már egy hete láttam ott ácsorogni az utcasarkon hosszú, fekete ruhában, a kezében napernyővel, odasétált hozzánk, és egy fehér tollat tűzött ki az apám kabátjának hajtókájára.

Még soha életemben nem láttam így feldühödni, sokkal ijesztőbb volt, mint szombat esténként, amikor eljátszotta az összes pénzét, és olyan részegen tántorgott haza, hogy nekünk el kellett bújnunk előle az ágy alá. Az apám az öklét emelte a nőre, de az meg sem rezzent, hanem gyávának nevezte, egyenesen a szemébe. Az apám visszaüvöltött egy-két válogatott szidalmat, amit általában a lakbérbeszedőnek tartogatott. Aztán kikapta a nő kezéből a fehér tollakat, belehajította a csatornába, és elviharzott a Black Bull felé. Délben, amikor Sal feltálalta a sült halból és sült krumpliból álló ebédet, az apám még nem volt otthon. Én egyáltalán nem bántam, mert így az ő sültkrumpli-adagja is nekem jutott. Délután elmentem a West Ham-meccsre. Amikor este hazaértem, még mindig nem volt otthon, és amikor másnap reggel felébredtem, láttam, hogy nem aludt ott az ágy túlsó felén. Amikor a Nagyapa hazahozott minket a déli miséről, az apám még mindig nem került elő, úgyhogy a második éjszakát is egymagamban töltöttem a dupla ágyban.

– Biztos megint a dutyiban éjszakázott – mondta a Nagyapa hétfő reggel, miközben a taligát toltam az út közepén, igyekezve kikerülgetni a lócitromokat, amiket a Metropolitan Line omnibuszait a City felé meg vissza vontató lovak elpotyogtattak.

Ahogy elhaladtunk a 110-es szám mellett, észrevettem, hogy Mrs. Shorrocks rám bámul az ablakukból; az arcán ott virítottak a szokásos kék-zöld foltok, amiket általában szombat esténként szerzett be Berttől.

– Majd déltájban odamész, és leteszed érte az óvadékot – mondta Nagyapa. – Addigra csak kijózanodik.

Összevontam a szemöldökömet arra gondolva, hogy talán fél koronát is leszurkolhatok majd a büntetésre, amivel megint egy egész napi hasznunkat dobjuk ki az ablakon.

Pár perccel tizenkét óra után bementem a rendőrőrsre. Az ügyeletes őrmester elmondta, hogy Bert Shorrocks még mindig a cellában ül, és aznap délután fog megjelenni a rendőrbíró előtt, de az apámat nem látták egész hétvégén.

– Nem baj, rossz pénz nem vész el, majd előkerül – kuncogott a Nagyapa.

De több mint egy hónap telt el, míg az apám előkerült. Amikor először megláttam, alig hittem a szememnek: tetőtől talpig khaki egyenruhában feszített. Beállt a Királyi Lövészezred második zászlóaljába. Azt mondta, valamikor az elkövetkező öt hétben a frontra viszik őket, de karácsonyra itthon lesznek; az egyik tisztjük kijelentette, hogy már jóval előbb meg fogják futamítani azokat a nyavalyás fritzeket.

Nagyapa csak megcsóválta a fejét és összevonta a szemöldökét, de én olyan büszke voltam az apámra egész nap, hogy mást sem csináltam, mint körbejárkáltam vele a piacon. Még a fehér tollakat osztogató asszonyság is helyeslően bólintott felé. Én zordan néztem rá, és megígértem az apámnak, hogy ha nem sikerülne megverniük a németeket karácsonyig, én is otthagyom a piacot, és beállok katonának, hogy segítsek nekik. Aznap este még a Black Bullba is elkísértem az apámat, és elhatároztam, hogy az egész heti béremet ráköltöm. De senki nem hagyta, hogy ő fizessen, úgyhogy végül egyetlen pennyt sem kellett kiadnom. Másnap reggel az apám visszatért az ezredéhez, még hajnalban, mielőtt Nagyapával a piacra indultunk volna.

Az apám soha nem írt nekünk, merthogy nem tudott írni, de az East Enden mindenki tisztában volt vele, hogy amíg nem csúsztatnak be egy barna borítékot az ajtó alatt, addig a fronton lévő családtag még életben van.

Időről időre Mr. Salmon felolvasott nekem a reggeli újságból, de mivel a Királyi Lövészezredről soha nem tettek említést, nem tudhattam, mi történt az apámmal. Csak imádkozni tudtam, hogy remélhetőleg nem Ypres-nél van, ahol az újság szerint sokan elestek.

Karácsony első napját meglehetősen csendesen töltöttük abban az évben, mivel az apám a tiszt ígérete ellenére még mindig nem tért haza.

Salnek, aki egy kávéházban volt felszolgáló a Commercial Roadon, karácsony másnapján már be kellett mennie, Grace végig ügyeletes volt az ünnepek alatt a kórházban, ahol ápolónőként dolgozott, Kitty viszont csak lustálkodott, és megdézsmálta a többiek ajándékait. Kitty soha nem volt képes megmaradni egyetlen állásban sem egy hétnél tovább, de valahogy mégis mindig jólöltözöttebb volt, mint mi. Gondolom, a lovagjai boldogan ráköltötték az utolsó pennyjüket is, mielőtt a frontra indultak volna. El sem tudtam képzelni, mit fog csinálni, ha ne adj’ isten mindnyájan egy és ugyanazon a napon térnek vissza.

Kitty néha önként vállalta, hogy egy-két órát kisegít a taliga mellett, de miután megeszegetett annyi gyümölcsöt, hogy ráment a napi haszon, szépen el is párolgott. – Ezt a lányt bezzeg nem lehet vagyontárgynak nevezni – mondogatta a Nagyapa. De én soha nem panaszkodtam. Tizenhat éves voltam, fütyültem mindenre a világon, és csak egyetlen gondolat foglalkoztatott: hogy hogyan szerezhetnék be egy saját taligát.

Mr. Salmon azt mesélte, hogy ő úgy hallotta, a legjobb használt taligákat az Old Kent Roadon árulják, leginkább annak betudhatóan, hogy annyi fiatalember ment el a háborúba a hazáért és a királyért harcolni. Meg volt győződve róla, hogy most lehet a legjobb üzletet kötni. Megköszöntem a tanácsot, és megkértem, ne mondja el a nagyapámnak, mit forgatok a fejemben, mert szerettem volna előbb alaposan a végére járni a dolognak.

A következő szombat reggel szóltam Nagyapának, hogy elmennék pár órára.

– Csak nem valami fehérnép van a dologban? Mert remélem, nem a kocsmába mész.

– Egyik sem – feleltem vigyorogva. – De te fogod elsőnek megtudni, Nagyapa, ígérem. – Megböktem a sapkám, és elindultam az Old Kent Road irányába.

Átsétáltam a Temze fölött a Tower hídon, és továbbmentem dél felé, messzebbre, mint ameddig valaha is merészkedtem, és amikor megérkeztem az ottani piacra, szemem-szám elállt. Soha nem láttam még annyi taligát egy rakáson. Hosszú sorokban álltak: hosszúkásak, rövidek, zömökek, a szivárvány minden színében, és egyiken-másikon olyan nevek díszelegtek, melyek több generációra visszamenőleg ismertek voltak az East Enden. Egy órát töltöttem azzal, hogy végignéztem mindet, de csak egyhez tértem vissza, aminek az oldalára kék és arany betűkkel ez volt felfestve: „A világ legnagyobb taligája”.

Az asszony, aki ezt a pompás darabot árulta, elmondta, hogy csak egy hónapja vették, és a férje, aki elesett a fronton, három fontot fizetett érte – ő sem adja egy pennyvel sem kevesebbért.

Elmondtam neki, hogy egész vagyonom két font, de szívesen kifizetném a többit hathavi részletre.

– Ki tudja, hogy élünk-e még hat hónap múlva? – felelte, és úgy ingatta a fejét, mint aki ismeri az életet.

– Akkor adok érte két fontot és hat pennyt, és ráadásnak a nagyapám taligáját – vágtam rá gondolkodás nélkül.

– Aztán kicsoda a te nagyapád?

– Charlie Trumper – feleltem büszkén, bár valójában nem számítottam rá, hogy hallotta már ezt a nevet.

– Charlie Trumper a nagyapád?

– És akkor mi van? – kérdeztem harciasan.

– Akkor két font hat penny egyelőre elég lesz, fiatalember – mondta. – A többit megadod karácsonyig.

Ekkor értettem meg először, mit jelent a jó hírnév. Átnyújtottam addigi megtakarított pénzemet, és megígértem, hogy a hátralévő tizenkilenc shillinget és hat pennyt az év vége előtt törlesztem.

Kézfogással pecsételtük meg az alkut, aztán megragadtam a taligát, és tolni kezdtem visszafelé, át a hídon a Whitechapel Roadra. Amikor Sal és Kitty meglátták a szerzeményemet, ugrándoztak izgatottságukban, és segítettek felfesteni az egyik oldalára: „Charlie Trumper zöldség- és gyümölcskereskedő. Alapítva: 1823”.

Amikor elkészültünk vele, meg sem vártam, hogy megszáradjon a festék, diadalmasan toltam a taligát a piac felé. Mire megláttam Nagyapa elárusítóhelyét, már fültől fülig ért a szám.

A Nagyapa taligája körül csoportosuló sokadalom népesebbnek tűnt, mint általában szombat délelőttönként, és nem értettem, miért hallgat el mindenki, amikor odaérek.

– Itt a kis Charlie! – kiáltott fel valaki, és az arcok mind felém fordultak. Megéreztem, hogy valami baj van, elengedtem az új taligámat, és odarohantam. Az emberek gyorsan félrehúzódtak, és utat nyitottak nekem. Amikor a taligához értem, megláttam, hogy Nagyapa ott fekszik a földön, a feje egy almásládának támasztva, az arca fehér, mint a fal.

Odaugrottam hozzá, és térdre rogytam mellette a járdán.

– Én vagyok az, Charlie. Itt vagyok, Nagyapa! – kiáltottam. – Mit csináljak? Mondd meg, hogy mit csináljak!

Fáradt szemhéja kicsit megrebbent. – Hallgass ide jól, fiacskám – mondta, nehezen szedve a levegőt. – A taliga most már a tied, soha ne veszítsd szem elől pár óránál tovább.

– De hát ez a te taligád és a te elárusítóhelyed, Nagyapa. Hogy akarsz dolgozni taliga nélkül? – kérdeztem. De ő már nem figyelt oda.

Addig a pillanatig nem hittem el, hogy bárki, akit szeretek, meghalhat.

2.

Charlie nagyapa temetési szertartását február elején tartották a Jubilee Street-i templomban, egy szép, derült napon. Miután bevonultak a kórus tagjai, nem is maradt több ülőhely a templomban; hosszú, fekete kabátban és széles karimájú, fekete kalapban még Mr. Salmon is ott szorongott hátul a tömegben.

Amikor másnap reggel Charlie kitolta a vadonatúj taligát a nagyapja elárusítóhelyére, Mr. Dunkley, a sülthal-árus kijött a boltjából, hogy megcsodálja az új szerzeményt.

– Majdnem kétszer annyi fér rá, mint a Nagyapa régi taligájára – büszkélkedett Charlie. – És már csak tizenkilenc shilling és hat penny tartozásom van rá.

A hét végére azonban rá kellett döbbennie, hogy a taligája félig tele van romlófélben levő áruval, ami már senkinek nem kellett. Még Sal és Kitty is elfintorította az orrát, mikor megkínálta őket a megbarnult banánokkal és a foltos almákkal. Több hétbe beletelt, míg az újdonsült árus nagyjából ki tudta számítani, hogy mennyi árut kell beszereznie reggelente, hogy kielégíthesse a vásárlók igényeit, és még hosszabb időbe telt, míg rájött, hogy ezek az igények is változnak napról napra.

Egy szombat reggel, miután Charlie beszerezte az árut a piacon, és épp visszafelé tartott Whitechapelbe, meghallott egy rekedtes kiáltást.

– „Angol katonák halála a Somme-nál!” – ordította a rikkancs a Covent Garden sarkán, a magasban lengetve az újságot.

Charlie feláldozott fél pennyt a Daily Chronicle egy példányáért, aztán letelepedett a járda szélére, és olvasni kezdett, próbálta kisilabizálni azokat a szavakat, amiket ismert. Megtudta, hogy brit katonák ezrei estek el, akik a franciákkal együtt vettek részt egy hadműveletben Vilmos császár hadserege ellen. A vállalkozás katasztrófával végződött. Haig tábornok azt tűzte ki célul, hogy naponta 4 kilométert törnek előre, de végül visszavonulás lett a dologból. A „karácsonyra itthon leszünk” felkiáltás üres dicsekvésnek bizonyult.

Charlie belehajította az újságot a csatornába. A németek nem fogják megölni az apját, erről meg volt győződve, bár az utóbbi időben kezdte gyötörni a bűntudat amiatt, hogy ő nem tesz semmit a hazájáért, főleg mióta Grace is jelentkezett frontszolgálatra. A tábori kórházakban ápolta a sebesülteket, alig egy kilométernyire a frontvonal mögött.

Bár Grace minden hónapban írt haza, az apjukról nem tudott semmilyen hírrel szolgálni. „Félmillió katona van itt – írta –, fáznak, vizesek és éhesek, és mind olyan egyformán néznek ki”. Sal továbbra is felszolgálónőként dolgozott a Commercial Roadon, Kitty pedig mindig könnyedén talált magának akárhány férfit, akik boldogan teljesítették minden kívánságát. Valójában Kitty volt az egyetlen hármuk közül, akinek napközben is lett volna ideje, hogy kisegítsen taligánál, de mivel napkelte előtt nem volt hajlandó felkelni, jóval napnyugta előtt pedig eltűnt a piacról, továbbra is igaz volt, amit Nagyapa mondott róla: nem egy kincset érő vagyontárgy.

Charlie még hetek múlva is állandóan azon kapta magát, hogy odafordul a nagyapjához: „Mennyi is az, Nagyapa?” „Mrs. Ruggles-nek van hitele, Nagyapa?”. Csak miután az utolsó pennyig visszafizette az adósságot a taliga árából, és szinte semmi megtakarított pénze nem maradt, akkor kezdte megérteni, hogy mennyire jó kereskedő volt a nagyapja.

Az első néhány hónapban Charlie alig keresett pár pennyt hetente, és Sal egyre inkább meg volt győződve róla, hogy ha továbbra sem tudják valahogy kiizzadni a lakbérrevalót, előbb-utóbb a dologházban fogják végezni. Könyörgött Charlie-nak, hogy adja el a nagyapjuk régi taligáját, az is hozna egy fontot a házhoz, de Charlie mindig azt felelte: „Soha!”, aztán hozzátette, hogy inkább éhenhal, és a taliga ott rohadjon az udvaron, mint hogy valaha is egy idegen kéz tolja.

Kis idő múlva azonban lassacskán fellendült az üzlet, és a világ legnagyobb taligája rövidesen már annyi hasznot hozott, hogy vehettek Salnek egy másodkézből származó ruhát, Kittynek egy pár cipőt, Charlie-nak pedig egy harmadkézből származó öltönyt.

Bár Charlie még mindig vékony volt – immár lepkesúlyú –, és egyáltalán nem magas, ahogy betöltötte a tizenhetedik esztendejét, feltűnt neki, hogy kiéhezett keselyűként kezdik méregetni a Whitechapel Road sarkán álldogáló toborzó nők, akik még mindig fehér tollat tűztek minden civil ruhás férfi kabátjára, akit tizennyolc és negyven köztinek becsültek.

Charlie egyáltalán nem félt a németektől, de azért remélte, hogy a háborúnak hamarosan vége lesz, és az apja hazatér a Whitechapel Roadra, a megszokott mindennapjaihoz: nappal munka a dokkoknál, este a Black Bull. De mivel levelek nem jöttek, és az újságok is csak néha-néha közöltek valami hírt, még Mr. Salmon sem tudta megmondani, mi is folyik a frontokon.

Ahogy teltek-múltak a hónapok, Charlie egyre jobban kiismerte vevői igényeit, és azok is felfedezték, hogy Charlie ugyanazért a pénzért szebb árut kínál, mint a riválisai. Charlie úgy érezte, igazán jól mennek a dolgok, amikor egyik nap megjelent a mosolygós Mrs. Smelley, és annyi krumplit vett a panziója számára, amennyit más vevőknek egy hónap alatt sem adott volna el.

– Szívesen házhoz is szállítanám a megrendelését, Mrs. Smelley – mondta Charlie megbillentve a sapkáját. – Egyenesen az ajtajához, minden hétfő reggel.

– Nem, nem, köszönöm, Charlie – felelte Mrs. Smelley. – Szeretem látni, hogy mit veszek meg.

– Adjon egy lehetőséget, hogy bizonyítsak, Mrs. Smelley, és akkor nem kell esőben, szélben is kijárnia a piacra, és talán lakója is több akad majd.

A nő ránézett. – Hát jól van, próbáljuk meg pár hétig – mondta. – De ha csalódom benned, Charlie Trumper...

– Megegyeztünk! – felelte Charlie széles vigyorral, és attól a naptól fogva Mrs. Smelley nem járt ki a piacra zöldségért és gyümölcsért.

A kezdeti siker láttán Charlie úgy döntött, más vevőkre is kiterjeszti a házhoz szállítást. Úgy gondolta, ezzel a módszerrel talán meg is duplázhatja a bevételét. Másnap reggel kitolta a nagyapja régi taligáját a hátsó udvarukból, leporolta róla a pókhálókat, kicsit átfestette, és megbízta Kittyt, hogy házról házra járva vegye fel a rendeléseket, míg ő a piacon, a szokott helyén árul.

Charlie pár nap alatt elvesztette az összes nyereséget, amit az elmúlt egy év folyamán keresett, és megint nulláról kellett indulnia. Kiderült, hogy Kitty egyáltalán nem tud számolni, és ami még rosszabb, azonnal megesett a szíve mindenkin, aki panaszkodott, és gyakran csak úgy ajándékba elosztogatta az árut. A hónap végére Charlie szinte teljesen a padlóra került, és megint gondot okozott, hogy kifizessék a lakbért.

– Tehát, mi a tanulság ebből a merész vállalkozásból? – kérdezte Dan Salmon a boltja lépcsőjén álldogálva. A sábeszdeklijét hátratolta a fején, hüvelykujját a mellényzsebébe akasztotta, büszkén elővillantva fedeles zsebóráját.

– Kétszer is meg kell gondolni, mielőtt az ember a saját családtagjait alkalmazza, és abból kell kiindulni, hogy az adósságát soha senki nem fizeti meg.

– Helyes – bólintott Mr. Salmon. – Gyorsan tanulsz. Mennyire van szükséged, hogy kifizesd a lakbért, és megéljetek a következő néhány hónapban?

– Miért kérdezi?

– Szóval, mennyi? – ismételte Mr. Salmon.

– Öt font – mondta Charlie, és lehorgasztotta a fejét.

Péntek este, miután lehúzta a redőnyöket, Dan Salmon Charlie kezébe nyomott öt fontot és egypár maceszt. – Majd visszafizeted, ha tudod, fiam, de az asszonynak el ne mondd, mert akkor mind a ketten szorulunk.

Charlie hetente öt shillinget megtérített az adósságából, és húsz hét alatt visszafizette a teljes összeget. Soha nem felejtette el azt a napot, amikor az utolsó részletet átadta, mert ekkor érte az első nagy légitámadás Londont: az éjszaka nagy részét az apja ágya alatt hasalva töltötték, Sal és Kitty kétségbeesetten kapaszkodtak az öccsükbe.

Másnap reggel Charlie elolvasta a Daily Chronicle beszámolóját a bombázásról, és megtudta, hogy több mint száz londoni lakos vesztette életét, és vagy négyszázan megsebesültek.

Charlie nagyot harapott a reggeli almájából, azután kiszállította Mrs. Smelley heti megrendelését, majd visszatért a Whitechapel Roadra. A hétfő mindig forgalmas nap volt, mindenki bevásárolt a hétvége után, és mire Charlie hazaért a délutáni teára, teljesen ki volt merülve. Épp a harmadik fasírtba döfte bele a villáját, amikor kopogtattak az ajtón.

– Hát ez meg ki lehet? – kérdezte Kitty, miközben Sal egy második szem krumplit tett Charlie tányérjára.

– Azt csak egyféleképpen tudhatjuk meg, angyalom – mondta Charlie, de meg sem mozdult.

Kitty kelletlenül feltápászkodott az asztaltól, majd pár másodperc múlva felhúzott orral tért vissza. – Becky Salmon az. Azt mondja, „beszélni kíván” veled.

– Csak nem? Akkor jobb lesz, ha bevezeted Miss Salmont a szalonba – mondta Charlie vigyorogva.

Kitty megint elballagott, Charlie pedig felállt az asztaltól, a kezébe fogva a maradék fasírtot. Átsétált a szomszédos szobába, az egyetlen olyan helyiségbe, amely nem hálószobaként szolgált. Letelepedett egy régi bőr karosszékbe, és tovább eszegetett. Egy perc múlva besétált Husi, és megállt az orra előtt. Nem szólalt meg. Charlie kicsit meglepődött a termetén. Bár 5-6 centivel alacsonyabb volt, mint ő, legalább 7 kilóval többet nyomhatott; igazi nehézsúlyú. Úgy látszik, még mindig tömi magába a krémes fánkokat. Charlie jól megnézte vakító fehér blúzát és a sötétkék rakott szoknyát. Elegáns kék blézere zsebére egy arany sas volt hímezve, és valami felirat vette körül, amit Charlie nem értett. Rövid, fekete hajába piros szalag simult, és Charlie azt is észrevette, hogy a fehér zokni és a fekete cipő éppolyan makulátlan, mint mindig.

Hellyel kínálta volna Beckyt, de mivel ő foglalta el a szoba egyetlen ülőalkalmatosságát, nem állt módjában. Rászólt Kittyre, hogy hagyja őket magukra. Kitty egy pillanatig dacosan nézett rá, de aztán szó nélkül kiment.

– Halljuk, mit akarsz? – kérdezte Charlie, mikor az ajtó becsukódott.

Rebecca Salmon reszkető hangon kezdett bele a mondandójába.

– Amiatt jöttem el hozzád, ami a szüleimmel történt. – Minden szót lassan és megfontoltan ejtett ki, és Charlie észrevette, hogy teljesen lekopott az East End-i akcentusa.

– Miért, mi történt a szüleiddel? – kérdezte Charlie barátságtalanul, remélve, hogy Becky nem veszi észre, hogy mutál a hangja. Becky sírva fakadt. Charlie egyetlen reakciója az volt, hogy kibámult az ablakon, mert nem nagyon tudta, mit csináljon.

Becky továbbra is reszketett, ahogy újból beszélni kezdett. – Apu meghalt a legutóbbi bombázásban, a mamát pedig egy londoni kórházban ápolják. – Hirtelen elhallgatott, és többet nem mondott.

Charlie felugrott. – Ezt nem tudtam – mondta, és fel-alá kezdett járkálni a szobában.

– Nem tudhattad – mondta Becky. – Senkinek nem mondtam el, még a boltban dolgozó segédeknek sem. Azt hiszik, csak gyengélkedik, azért nem dolgozik ma.

– Akarod, hogy én mondjam meg nekik? – kérdezte Charlie. – Ezért jöttél át?

– Nem – mondta Becky, lassan felemelte a fejét, és egy pillanatig hallgatott. – Azt szeretném, ha átvennéd a boltot.

Charlie-t úgy meglepte a javaslat, hogy megtorpant, és szóhoz sem jutott.

– Az apám mindig azt mondogatta, hogy fogadni mer rá, előbb-utóbb neked is meglesz a saját boltod, úgyhogy azt gondoltam...

– De hát én egyáltalán nem értek a pékséghez – dadogta Charlie, és leült a karosszékbe.

– A két segédünk mindent tud a szakmáról, amit kell, és szerintem pár hónap múlva te még többet fogsz tudni náluk is. Pillanatnyilag olyan valakire lenne szükség, aki ért az üzlethez. Az apám mindig ugyanolyan jó kereskedőnek tartott téged, mint a nagyapádat, és mindenki tudja, hogy ő volt a legjobb a környéken.

– És mi lesz a taligámmal?

– Csak pár méternyire áll a pékségtől, mind a kettőn rajta tarthatnád a szemed, biztosan sikerülni fog. – Becky kicsit tétovázott, aztán hozzátette: – Nem úgy, mint a házhoz szállítás.

– Hallottál róla?

– Még azt is tudom, hogy egy szombaton akartad visszafizetni az utolsó öt shillinget az apámnak, mielőtt elindult a zsinagógába. Nem voltak titkai előttem.

– És hogy képzelted ezt az egészet? – kérdezte Charlie, aki sehogy sem tudta köveni Beckyt.

– Te felügyelsz a taligára és a boltra is, a hasznot pedig megfelezzük, mint üzlettársak.

– És mit fogsz csinálni ezért te?

– Minden hónapban ellenőrzöm a könyvelést, gondoskodom róla, hogy rendesen és időben befizessük az adót, és ne hágjuk át a Városi Tanács jogszabályait.

– Én még soha életemben nem fizettem adót – mondta Charlie. – És ugyan ki a nyavalyát érdekelnek a jogszabályok?

Becky sötét szemei megállapodtak Charlie-n. – Azokat, akik egy nap szeretnének komoly üzleti vállalkozásba fogni, Charlie Trumper.

– A fele-fele szerintem egyáltalán nem igazságos – mondta Charlie, igyekezve felülkerekedni az alkudozásban.

– A mi boltunk sokkal többet ér, mint a te taligád, tehát a bevételnek is sokkal nagyobb része fog onnan származni.

– Nagy volt a bevétel, amíg az apád élt – vágta rá Charlie, de azonnal megbánta, ahogy kiejtette a szavakat.

Becky lehajtotta a fejét. – Szóval, leszel a partnerem vagy nem?

– Negyven százalék neked, hatvan százalék nekem – mondta Charlie.

Becky egy hosszú pillanatig habozott, aztán hirtelen kinyújtotta a kezét. Charlie felállt, és jó alaposan megrázta, megpecsételve ezzel élete első igazi üzletét.

Dan Salmon temetését követően Charlie megpróbálta minden reggel átböngészni a Daily Chronicle-t abban a reményben, hogy kiderül valami a Királyi Lövészezredről és az apja hollétéről. Azt tudta, hogy valahol Franciaországban harcolnak, de a pontos helyet soha nem közölték az újságok, úgyhogy Charlie nem lett sokkal okosabb.

A mindennapi újság egy újabb érdekességgel is gazdagodott a számára, ugyanis felfigyelt a hirdetésekre, melyek szinte minden oldalon ott virítottak. El sem tudta hinni, hogy azok a sznobok ott a West Enden hajlandóak drága pénzt adni olyan dolgokért, amiket ő nem tudott másnak tekinteni, mint felesleges luxusnak. Ennek ellenére nagyon is szerette volna megkóstolni a Coca-Colát, ezt a vadonatúj amerikai italt, amiből egy pennybe került egy üveg; vagy kipróbálni az új Gilette biztonsági borotvát, habár még nem is kezdett el borotválkozni: hat penny volt a borotva és két penny hat darab penge. Meg volt róla győződve, hogy az apja, aki mindig régimódi késes borotvát használt, kényeskedésnek tartaná az egészet. Charlie nevetségesnek találta, hogy egy női fűző két guinea-be kerüljön. Sem Salnek, sem Kittynek nem volt szüksége ilyesmire, bár Husinak könnyen lehet, hogy kelleni fog, ha így folytatja.

Charlie-t teljesen elbűvölték a látszólag kimeríthetetlen üzleti lehetőségek, és arra is rákapott, hogy vasárnap délelőttönként ellátogasson a West Endre, csak hogy a saját szemével lásson mindent. Omnibusszal ment a Chelsea negyedig, aztán lassan visszasétált kelet felé, Mayfairbe, útközben alaposan szemügyre véve minden kirakatot. Azt is megfigyelte, hogyan öltözködnek arrafelé az emberek, és megcsodálta az automobilokat, melyek füstöt pöfögtek, viszont nem potyogtattak lócitromokat az út közepére. Sokat tűnődött rajta, hogy vajon mennyibe kerülhet egy kis bolt bérlete Chelsea-ben.

1917 októberének első vasárnapján Charlie Salt is magával vitte a West End-i sétára, hogy megmutassa neki a látnivalókat.

Lassan ballagtak kirakattól kirakatig, és Charlie meg sem próbálta titkolni az izgatottságát. Férfiruhák, kalapok, cipők, női ruhák, parfümök, fehérneműk, még a cukrászsütemények is hosszú percekre lekötötték a figyelmét.

– Az ég szerelmére, gyerünk már innen, haza Whitechapelbe, ott a helyünk – mondta Sal. – Egy biztos: én itt soha nem tudnám otthon érezni magam.

– De hát nem érted? – mondta Charlie. – Egy nap itt lesz majd boltom, Chelsea-ben.

– Ugyan már, ne beszélj badarságokat – mondta Sal. – Még Dan Salmon sem engedhette meg magának, hogy itt béreljen boltot!

Charlie nem vette magának a fáradságot, hogy válaszoljon.

Becky ítélete helyesnek bizonyult arra vonatkozólag, hogy mennyi időbe fog telni Charlie-nak, míg beletanul a pékségbe. Egy hónap múlva már legalább annyit tudott a sütési hőmérsékletről, a kelesztésről és a helyes víz-liszt arányról, mint a két segéd, és mivel a pékség vevőköre nagyjából ugyanazokból került ki, mint akik a taligánál is vásároltak, az első negyedévben alig csökkent a forgalom.

Becky állta a szavát, katonás rendben tartotta a könyvelést, a Trumper-taligának is külön üzleti könyvet nyitott. Az első három hónap végére a partnerek négy font tizenegy shilling haszonnal dicsekedhettek, annak ellenére, hogy a pékségben ki kellett cserélni a gázsütőt, és Charlie-nak is vettek egy használt öltönyt.

Sal továbbra is pincérnősködött a Commercial Road-i kávézóban, de Charlie tudta, hogy csak arra vár, hogy találjon valakit, aki hajlandó feleségül venni – akármilyen is az illető külseje. „Nem vágyom semmi másra, csak hogy a saját szobámban alhassak” – mondogatta Sal.

Grace minden hónap elején küldött levelet, és valahogy sikerült vidámságot erőltetni a soraiba, annak ellenére, hogy a fronton aratott körülötte a halál. – Szakasztott olyan, mint az édesanyja volt – mondogatta O'Malley atya a gyülekezetnek. Kitty továbbra is jött-ment, ahogy kedve tartotta, kölcsönkéregetett kisebb összegeket a nővérétől és Charlie-tól, amiket aztán soha nem adott meg. Szakasztott, mint az apja, mondogatta a lelkészük.

– Szép az új öltönyöd – mondta Mrs. Smelley, amikor Charlie hétfő délután megérkezett a heti áruval. Charlie elpirult, megemelte a sapkáját, úgy tett, mintha nem hallotta volna a bókot, aztán elvágtatott a pékség felé.

A második negyedévben ismét hasznot hozott mindkét vállalkozás, és Charlie közölte Beckyvel, hogy szemet vetett a szomszédos hentesüzletre, mivel a tulajdonos egyetlen fia nemrégiben elesett Passchendaele-nél. Becky óva intette, hogy fejest ugorjon egy újabb üzletbe, míg nem tudják biztosan, mennyi a nyereségük. – Mert egyvalami biztos, Charlie Trumper – mondta Becky, amikor leültek a pékség kis hátsó helyiségében, hogy átnézzék a havi elszámolást –, a hentességről aztán tényleg a leghalványabb fogalmad sincs. „Trumper, zöldség- és gyümölcskereskedő. Alapítva: 1823.” – ez jól hangzik. „Trumper, hentes és mészáros, csődbe ment: 1917.” – ez már sokkal kevésbé.

Becky szintén tett egy elismerő megjegyzést az új öltönyre, de csak miután átnézték a hosszú számoszlopokat. Charlie épp viszonozni akarta a bókot azzal, hogy mintha fogyott volna, amikor Becky átnyúlt az asztalon, és elvett egy újabb gyümölcsös lepényt.

Ragacsos ujját végighúzta a havi elszámoláson, és összevetette a banktól érkezett kézírásos egyenleggel. A haszon nyolc font és tizennégy shilling, írta fekete tintával szépen a vonal alá.

– Ha így haladunk, negyvenéves koromra milliomos leszek – mondta Charlie vigyorogva.

– Negyvenéves korodra, Charlie Trumper? – kérdezte Becky megvetően. – Nem mondhatnám, hogy elkapkodod a dolgokat.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Charlie.

– Én nagyon remélem, hogy már jóval előbb milliomos leszel.

Charlie hangosan felnevetett, bár nem volt benne egészen biztos, hogy Becky tréfál-e vagy sem. Miután megszáradt a tinta, Becky becsukta a könyveket, és elrakta a válltáskájába, Charlie pedig bezárta a boltot. Amikor kiléptek az utcára, Charlie egy játékos meghajlással jó éjszakát kívánt Beckynek, aztán ráfordította a kulcsot, és elindult haza. Hamisan fütyörészte az „It's a Long Way to Tripperary” dallamát, miközben hazafelé sétált a lemenő nap fényében. Vajon tényleg lehetne belőle milliomos negyvenéves kora előtt, vagy Becky csak ugratta?

Amikor Bert Shorrocksék háza elé ért, hirtelen megtorpant. A 112-es szám előtt hosszú, fekete reverendában, fekete kalapban, a kezében fekete bibliával ott állt O'Malley atya.

3.

Charlie az Edinburgh felé tartó vonaton ült, és az járt a fejében, mi minden történt az elmúlt négy nap során. Becky vakmerő ostobaságnak tartotta a döntését. Sal már a vakmerő jelzőt sem tette hozzá. Mrs. Smelley szerint nem kellett volna bevonulnia addig, amíg be nem hívják, Grace pedig még mindig a nyugati fronton ápolta a sebesülteket, úgyhogy egyelőre nem értesült az elhatározásáról. Ami Kittyt illeti, ő csak duzzogott, és azt hajtogatta, hogy akkor most vele mi lesz.

George Trumper közlegény 1917. november 2-án esett el Passchendaele-nél, amint azt a hivatalos értesítésből megtudták; bátran, az ellenség megrohamozásakor a Polygon erdő mellett. Több mint ezer ember halt meg azon a napon, amikor megtámadták a Messines-től Passchendaele-ig húzódó tizenhat kilométeres frontvonalat, így hát nem lepte meg őket, hogy a főhadnagy levele rövid volt és lényegre törő.

Egy álmatlanul áthánykolódott éjszaka után másnap reggel Charlie volt az első a toborzóiroda ajtaja előtt a Great Scotland Yardon. A falra kiragasztott plakát arra szólította fel a tizennyolc és negyven közötti férfiakat, hogy jelentkezzenek önkéntesnek Haig tábornok seregébe.

Charlie még nem volt tizennyolc, és nem győzött imádkozni, hogy haza ne küldjék.

Amikor a sorozó tiszt rádörrent: – Neve? – Charlie kidüllesztette a mellét, és majdnem kiáltotta: – Trumper! – Azután idegesen várt.

– Mikor született? – kérdezte a tiszt, akinek három fehér sáv díszítette a karját.

– 1899. január 20. – vágta rá Charlie habozás nélkül, de az arcát kis pír futotta el.

Az őrmester felnézett rá, és összehúzta a szemét. Megjegyzés nélkül felírta az adatait egy barna nyomtatványra. – Vegye le a sapkáját, fiam, és jelentkezzen az egészségügyi tisztnél.

Egy nővér átvezette Charlie-t egy kis fülkébe, ahol egy hosszú, fehér köpenyt viselő, idősebb ember felszólította, hogy vetkőzzön le derékig, nyújtsa ki a nyelvét, sóhajtson mélyet, aztán végigkopogtatta a hátát. Megnézte a szemeit és a füleit, aztán a térdére ütött egy kis gumikalapáccsal. Miután levette a nadrágját és az alsónadrágját – életében először egy idegen előtt –, megállapították, hogy nincsenek nemi betegségei.

Charlie bámulta magát a tükörben, miközben megmérték a magasságát. – Százhetvenhárom centi – mondta a nővér.

És még növésben vagyok, szerette volna hozzátenni Charlie, és félresöpörte a homlokából fekete haját.

– Fogak jó állapotban, a szem barna – jelentette ki az idős doktor. – Minden rendben van – tette hozzá. A szürkésbarna nyomtatvány jobb oldalán több rubrikához is pipát tett, aztán azt mondta Charlie-nak, menjen vissza a három fehér sávos tiszthez.

Charlie-nak sorba kellett állnia, míg újból az őrmester elé került.

– Jól van, fiam, itt írja alá, aztán megkapja az útiparancsot.

Charlie odakaparta az aláírását, ahová az őrmester ujja mutatott. Észrevette, hogy hiányzik a hüvelykujja.

– Hová szeretne kerülni, a tüzérekhez vagy a Királyi Lövészekhez? – kérdezte az őrmester.

– A Királyi Lövészekhez – mondta Charlie. – Az apám is ott harcolt.

– Akkor Királyi Lövészezred – mondta az őrmester azonnal, és ő is pipát tett egy rubrikához.

– Mikor kapom meg az egyenruhát?

– Majd csak Edinburghban. Jelentkezzen a King's Cross pályaudvaron holnap reggel nyolc órakor. A következőt!

Charlie visszatért a Whitechapel Road 112.-be, ahol eltöltött egy újabb álmatlan éjszakát. Gondolatai ide-oda kalandoztak Salről Grace-re, aztán Kittyre. Azon töprengett, hogyan fognak boldogulni a távollétében. Rebecca Salmonra is sokat gondolt, meg a közös vállalkozásukra, de a gondolatai végül mindig megállapodtak az apja sírjánál, mely egy idegen csatamezőn domborul, és a bosszún, amit a németeken áll majd, ha az útjába kerülnek. Ezek az érzések foglalkoztatták, egészen addig, míg a hajnal első fényei derengeni nem kezdtek az ablakban.

Charlie felvette az új öltönyét, azt, amelyiket Mrs. Smelley is megdicsért, a legjobb ingét, az apja nyakkendőjét, egy lapos sapkát és az egyetlen pár bőrcipőjét. A németekkel megyek harcolni, nem lagziba, mondta hangosan, mikor végignézett magán a mosdókagyló fölött lógó repedt tükörben. Már írt egy levélkét Beckynek – O'Malley atya segítségével –, melyben arra kérte, ha tudja, adja el a boltot, a két taligával együtt, és tegye félre az ő részét a pénzből, amíg vissza nem tér Whitechapelbe. A karácsony már fel sem merült.

– És ha nem térsz vissza? – kérdezte O'Malley atya lehajtott fejjel. – Akkor mi történjen a vagyonoddal?

– Mindent, ami utánam marad, egyenlően osszanak szét a három nővérem között – mondta Charlie.

O'Malley atya írásba foglalta Charlie kívánságát, ő pedig rövid időn belül másodszor írta alá a nevét egy hivatalos dokumentumra.

Miután befejezte az öltözködést, ott találta Salt és Kittyt a bejárati ajtónál, de nem engedte meg nekik, hogy kikísérjék a pályaudvarra, bármennyire is szerették volna. Mind a ketten megcsókolták – most először életükben –, aztán kiszabadította a kezét Kitty kezéből, és felemelte a barna papírdobozt, melyben minden földi tulajdona volt.

Egyedül kisétált a piacra, és belépett a pékségbe. A két segéd megígérte, hogy mindent ugyanígy fog találni, amikor visszatér. A boltból kilépve meglátta, hogy egy nála talán egy évvel fiatalabb kölyök már el is foglalta a helyét, gesztenyét árult. Lassan végigsétált a piacon a King's Cross pályaudvar felé, és egyetlenegyszer sem nézett vissza.

A megadott időnél fél órával korábban kiért a pályaudvarra, és azonnal jelentkezett az őrmesternél, aki az előző nap felvette. – Jól van, Trumper, igyon meg egy bögre teát, aztán várjon a harmadik vágánynál. – Charlie nem is emlékezett rá, mikor kapott utoljára valakitől parancsot, hát még hogy engedelmeskedett is volna. A nagyapja halála óta biztos hogy nem.

A harmadik vágány mellett már tömegesen ácsorogtak az emberek, volt, aki egyenruhában, volt, aki civilben, egyesek hangosan beszélgettek, a félszegebbek csendesen, félrehúzódva álldogáltak.

Tizenegy órakor, három órával az után, hogy odarendelték őket, parancsot kaptak, hogy szálljanak fel a vonatra. Charlie szerzett magának egy ülőhelyet egy kivilágítatlan kocsi sarkában, és kibámult a mocskos ablakon az elsuhanó tájra, melyet még soha életében nem látott. A folyosón valaki divatos slágereket szájharmonikázott, kissé hamisan. Amikor áthaladtak a városok vasútállomásain, amikről Charlie még nem is hallott – Peterborough, Grantham, Newark, York –, a tömeg mindenhol integetve megéljenezte a hősöket. Durhamben a mozdony megállt, hogy szenet és vizet vegyen fel. A sorozó őrmester szólt, hogy mindenki szálljon le, nyújtóztassák ki a lábukat, igyanak megint egy teát, és hozzátette, ha szerencsések, valami ennivalóhoz is hozzájuthatnak.

Charlie egy ragacsos buktát eszegetve sétált végig a peronon egy katonazenekar hangjaira. Mindenfelé a háború jeleit látta. Amikor visszaszálltak a vonatra, újból kitört a zsebkendő-lobogtatás, főként kalaptűvel megtűzött kalapos hölgyek részéről, akik már egész életükben vénkisasszonyok maradnak.

A vonat továbbpöfögött észak felé, és végül befutott az edinburghi Waverley pályaudvarra. Amikor lekászálódtak a vonatról, egy kapitány, három tiszthelyettes és vagy ezer nő fogadta őket a peronon.

Charlie hallotta, hogy valaki azt mondja: „Tessék, törzsőrmester!”, és a következő pillanatban egy legalább két méter magas férfi lépett eléjük, széles mellkasát szinte beborították a kitüntetések.

– Gyerünk, emberek, sorakozó! – ordította az óriás alig érthető tájszólással. Villámgyorsan – bár mint Charlie később megtudta, az ő mércéje szerint nagyon is lassan – hármas sorokba rendezte az embereket, aztán jelentést tett valakinek, aki Charlie feltételezése szerint egy magasabb rangú tiszt lehetett. Tisztelgett neki. – Az emberek felsorakoztak, a létszám teljes – mondta, és a tiszt, aki a legelegánsabb férfi volt, akit Charlie valaha is látott, viszonozta a tisztelgést. Szinte eltörpült a törzsőrmester mellett, bár maga sem lehetett kevesebb száznyolcvan centinél. Az egyenruhája makulátlan volt, kitüntetések nem díszelegtek rajta, és a nadrágján az él olyan egyenes volt, hogy Charlie azon tűnődött, most van-e rajta először. A fiatal tiszt egy rövid lovaglópálcát tartott kesztyűs kezében, amivel időnként a lábszárát ütögette, mintha lóháton ülne. Charlie tekintete megállapodott a tiszt Sam Browne-övén és barna bőrcipőjén. Csillogása Rebecca Salmon cipőjét juttatta az eszébe.

– A nevem Trentham kapitány – jelentette be a tiszt a várakozó, még kiképzetlen katonáknak, olyan előkelő kiejtéssel, ami jobban illett volna Mayfairbe, mint egy skóciai pályaudvarra. – Én vagyok a zászlóalj adjutánsa – folytatta, és egyik lábáról a másikra állva hintázott. – Az én feladatom lesz az újoncok kiképzésének irányítása, amíg Edinburghban tartózkodnak. Először is a laktanyába vonulunk, ahol megkapják a felszerelésüket, és elhelyezkedhetnek. A vacsora hét órakor lesz, takarodó este kilenckor. Holnap reggel ébresztő ötkor, amikor is megreggeliznek, és hat órakor megkezdjük az alapkiképzést. Ez lesz a napirendjük az elkövetkező tizenkét hétben. És megígérhetem, hogy tizenkét hét pokol vár magukra – tette még hozzá, és úgy hangzott, mintha ez nagy örömet szerezne neki. – Ez idő alatt Philpott törzsőrmester lesz az osztag rangidős altisztje. A törzsőrmester harcolt a Somme-nál, és megkapta a hadikeresztet, úgyhogy ha valaki, hát ő tudja, mire kell számítani, ha majd Franciaországban szemtől szembe kerülnek az ellenséggel. Jól figyeljenek oda minden szavára, mert alkalomadtán az életük függhet tőle. Folytassa, törzsőrmester úr.

– Köszönöm, kapitány úr! – hadarta Philpott törzsőrmester.

A szedett-vedett társaság riadtan vette szemügyre az embert, akinek a kezében lesz az életük az elkövetkező három hónapban. Egy ember, aki már szembenézett az ellenséggel, és vissza is tért.

– Jól van, akkor indulás! – mondta a törzsőrmester, és vezetni kezdte az újoncokat, akik mindenféle csomagot cipeltek, ütött-kopott bőröndöktől kezdve papírdobozokig. Gyors menetlépésben haladtak át Edinburgh utcáin, hogy a helybéliknek nehogy feltűnjön, micsoda fegyelmezetlen csürhe ez. Nem éppen katonás megjelenésük ellenére a járókelők mindenfelé megálltak, megéljenezték és megtapsolták őket. Charlie a szeme sarkából észrevette, hogy az egyik férfinak a tömegben csak egy lába és egy keze van.

Miután jól kifulladva felmásztak a legnagyobb dombra, amit Charlie valaha is látott, úgy húsz perc múlva megérkeztek az edinburghi várban található kaszárnyába.

Aznap este Charlie alig nyitotta ki a száját, csak hallgatta a rengeteg féle-fajta kiejtést, mely körülötte kavargott. A vacsora zöldborsólevesből állt – egy szem borsó mindenkinek – tréfálkozott az ügyeletes tizedes – és marhahúskonzervből. Ezután bekvártélyozták őket – Charlie egyre-másra tanulta az új szavakat – egy hatalmas tornaterembe, ahol átmenetileg négyszáz keskeny, hatvancentis tábori ágyat állítottak fel, egymástól alig harminc centi távolságra. A vékony lószőr matracon lepedő, párna és egy takaró várakozott.

Charlie-ban még soha nem ötlött fel, hogy a Whitechapel Road 112. körülményei akár luxusnak is mondhatók. Kimerülten lerogyott a megvetetlen ágyra, és azon nyomban elaludt, másnap fél ötkor azonban már fent volt. De most nem kellett a piacra indulnia, és nem dönthette el, hogy Cox vagy Granny Smith almát válasszon-e reggelire.

Ötkor egy magányos kürtszó ébresztette társait szunyókálásukból. Charlie már előbb fölkelt, megmosdott és felöltözött, amikor bevonult a hálóterembe egy tiszt az egyenruhája ujján két sávval. Becsapta az ajtót, és elordította magát: – Ébresztő! – Aztán végigjárt az ágyak között, és mindegyikbe belerúgott, ahol még feküdt valaki. A zöldfülű újoncok felugráltak, és sorba álltak a jeges vízzel teli mosdótálak előtt, melyekben csak minden harmadik ember után cserélték a vizet. Aztán volt, aki a latrinákhoz ment a terem végében, amikről Charlie megállapította, hogy jobban bűzlenek, mint a Whitechapel Road közepe egy forró nyári napon.

Reggelire egy nagy merőkanálnyi zabkását kaptak, fél bögre tejet és száraz kétszersültet, de senki nem panaszkodott. Ha a németek hallották volna a jókedvű zsibongást, mely betöltötte a termet, nem maradt volna semmi kétségük, hogy ezek az újoncok egy közös ellenség ellen készülődnek.

Hatkor, miután rendbe rakták és ellenőrizték az ágyukat, mindnyájan kivonultak a sötét, hideg reggelbe, a gyakorlótérre, melyet vékony hóréteg borított.

– Ha ez a vadregényes Skócia – jegyezte valaki erős londoni kiejtéssel –, akkor én hollandus vagyok. – Charlie felnevetett, most először, mióta elhagyta Whitechapelt, és odasétált a nála sokkal alacsonyabb fiúhoz, aki a kezeit dörzsölgetve próbált kicsit felmelegedni.

– Honnan jöttél? – kérdezte Charlie.

– Poplarból, pajtás. Na és te?

– Whitechapelből.

– Nyavalyás külföldi.

Charlie jól megnézte új barátját. A fiú nemigen lehetett több százhatvanöt centinél, vékony volt, fekete, göndör hajú, és a szeme folyton ide-oda járt, soha nem látszott nyugodtnak, mintha mindig azt keresné, honnan érheti valami baj. Kifényesedett, a könyökén megfoltozott öltönye úgy lógott rajta, mintha a válla helyén egy vállfa lenne.

– Engem Charlie Trumpernek hívnak.

– Tommy Prescott – jött a válasz. Tommy abbahagyta a kézdörzsölgetését, és felé nyújtotta felmelegedett tenyerét. Charlie alaposan megrázta.

– Csend legyen ott hátul! – ordította a törzsőrmester. – Sorakozó, hármasával. Jobboldalt a legmagasabb, baloldalt a legalacsonyabb. Gyerünk, mozgás!

A következő két órában gyakorlatozás következett. A hó szünet nélkül szállingózott, de úgy látszott, a törzsőrmester el van szánva, hogy a gyakorlótérre egyetlen pihét sem enged lehullani. Négyes oszlopban meneteltek, amiről Charlie később megtudta, hogy szakasznak nevezik. A karokat derékmagasságig kellett lóbálni, fejet magasra emelni, a tempó percenként százhúsz lépés. „Csináljanak úgy, mintha élnének, fiúk!”, és „Lépést tarts!” – ez hangzott el újra és újra. – A fritzek is masíroznak már valahol, és alig várják, hogy elcseveghessenek magukkal – közölte velük a törzsőrmester, miközben a hó egyre csak hullott.

Whitechapelben Charlie boldogan szaladgált a piacon hajnali öttől este hétig, és utána még lebokszolt egy-két menetet a klubban, megivott pár pint sört, és másnap minden fáradtság nélkül végigcsinálta ugyanezt. De amikor kilenc órakor a törzsőrmester tíz perc szünetet engedélyezett, hogy megigyanak egy bögre kakaót, Charlie kimerülten roskadt le a földre. Felnézett, látta, hogy Tommy Prescott ott áll előtte. – Kérsz egy cigit?

– Nem, kösz – mondta Charlie. – Nem dohányzom.

– És mivel foglalkozol? – kérdezte Tommy, és rágyújtott.

– Pékségem van a Whitechapel Road sarkán – felelte Charlie –, meg egy...

– Hiszi a piszi – szakította félbe Tommy. – Jó, hogy azt nem mondod, az apád a londoni polgármester.

Charlie elnevette magát. – Azt nem mondhatnám. És te mit csinálsz?

– Egy sörfőzdében dolgozom. Whitebread és társa, a Chiswell Streeten. Én rakom fel a hordókat a szekerekre, aztán körbejárok az East Enden, és kiszállítom a megrendeléseket. Nem túl nagy pénz, de mikor vége a napnak, leihatom magam a sárga földig.

– És miért jelentkeztél a seregbe?

– Hát annak hosszú sora van – felelte Tommy –, úgy kezdődött, hogy...

– Jól van, emberek, vissza a gyakorlótérre! – ordította el magát Philpott törzsőrmester; és a következő két órában sem Charlie-ban, sem Tommyban nem maradt elég szusz ahhoz, hogy egyetlen szót is kiejtsenek, és amikor végül megálltak, Charlie úgy érezte, leszakad a lába.

Ebédre kenyeret és sajtot adtak. Charlie egyiket sem merte volna eladni Mrs. Smelleynek. Miközben kiéhezve faltak, megtudta, hogy Tommy tizennyolc éves korában választhatott: vagy két évet leül a börtönben, vagy önként jelentkezik, hogy a hazáért és a királyért harcoljon. Úgy döntött, hogy feldobott egy pénzdarabot.

– Két évet? – kérdezte Charlie. – De hát miért?

– Elcsórtam egy-két hordót, meg külön üzleteket kötöttem egyik-másik dörzsöltebb kocsmárossal. Hosszú ideig simán ment. Száz évvel ezelőtt helyben fölakasztottak volna érte, vagy mehettem volna egy ausztráliai fegyenctelepre, úgyhogy igazán nem panaszkodhatok. Végül is, csak a családi hagyományt folytatom.

– Hogyhogy? – kérdezte Charlie.

– Az öregem hivatásos zsebtolvaj volt. Meg az ő apja is. Látnod kellett volna Trentham kapitány arcát, amikor megtudta, hogy a sitt helyett választottam a Királyi Lövészeket!

Az ebédre húsz percet kaptak, majd a délután azzal telt, hogy kiosztották az egyenruhákat. Charlie-t, akinek átlagos méret kellett, elég gyorsan elintézték, de majdnem egy órába telt, míg sikerült Tommynak olyan egyenruhát találni, amiben nem úgy festett, mintha épp zsákban futást akarna játszani.

Amikor visszamentek a hálóterembe, Charlie összehajtogatta a legjobb öltönyét, és bedugta az ágya alá, amely Tommy ágya mellett állt, aztán büszkén feszítve körbejárkált a teremben új egyenruhájában.

– Egy halott ruhája – jegyezte meg Tommy, amikor felnézett, hogy szemügyre vegye Charlie khakizubbonyát.

– Micsoda?

– A frontról küldték vissza. Kitisztították és megvarrták – mondta Tommy, és rámutatott egy ötcentis varrásra, pontosan Charlie szíve fölött. – Nagyjából olyan széles, mint egy szurony hegye.

Miután újabb két órát gyakorlatoztak az immár jegesre fagyott gyakorlótéren, elengedték őket vacsorázni.

– Megint az a rohadt dohos kenyér meg sajt – morgolódott Tommy, de Charlie túlságosan is éhes volt ahhoz, hogy panaszkodjon, megnyalta mind a tíz ujját, és még a morzsákat is összeszedte az asztalról. A második estén is leroskadt az ágyra.

– Na, élvezetes volt az első nap a haza szolgálatában? – kérdezte a tizedes, amikor pontban kilenc órakor leoltotta a gázlámpákat a hálóteremben.

– Igenis, tizedes úr! – jött a szarkasztikus válasz kórusban.

– Helyes, reméltem is – mondta a tizedes. – Az első egy-két napban még kesztyűs kézzel bánunk az emberekkel.

A válasz akkora nyögés volt, hogy Charlie azt hitte, egész Edinburghban hallani lehetett. A tizedes távozása után folytatódott az ideges sutyorgás, és Charlie hallotta, hogy a kürtös az utolsó takarodót játssza a várbástyán. Aztán rögtön elaludt.

Amikor másnap reggel fölébredt, azon nyomban kipattant az ágyból, megmosdott és felöltözött, még mielőtt a többiek megmoccantak volna. Összehajtogatta a lepedőt és a takarót, és mire az ébresztő felharsant, már a bakancsát fényesítette.

– Hű, de korán kelt valaki – mondta Tommy a másik oldalára fordulva. – De hát minek, kérdezem én, mikor úgyis csak valami vacak lötty a reggeli?

– De ha első vagy a sorban, akkor legalább forró a lötty – felelte Charlie. – Különben is, én...

– Felkelni! Gyerünk, ébresztő! – mennydörögte a tizedes belépve a hálóterembe, és minden ágy végére rácsapott a pálcájával.

– Na, persze – folytatta Tommy, miközben próbált elfojtani egy ásítást –, egy olyan vagyonos embernek, mint te, nem kell mindig hajnalban kelnie.

– Ne jártassák a szájukat, hanem csipkedjék magukat – förmedt rájuk a tizedes. – És öltözzenek fel, mert még rossz vége lesz.

– Én fel vagyok öltözve, tizedes úr – mondta Charlie.

– Ne feleseljen, fiam, mert aztán mehet vécét pucolni. – Ez Tommynak is elég volt, rögtön talpra is pattant.

A második délelőtt is gyakorlatozással telt az állandó havazásban: reggelre már ötcentis hótakaró borította a földet. Ebédre megint sajt volt és kenyér. Délutánra azonban „sport és szórakozás” volt előírva a napiparancsban. Úgyhogy átöltöztek, és bekocogtak a tornaterembe, ahol csuklógyakorlatokat végeztek, majd bokszedzés következett.

Charlie, aki már könnyebb középsúlyú volt, alig várta, hogy a szorítóba léphessen, Tommynak viszont sikerült a háttérben meghúzódnia, habár mind a ketten nagyon is tudatában voltak Trentham kapitány fenyegető jelenlétének, aki a lovaglópálcájával egyfolytában a lábszárát csapkodta. Mindig ott volt valahol a közelben, és rajtuk tartotta a szemét. Egész délután csak akkor mosolyodott el néha-néha, amikor valakit kiütöttek a ringben. Ahányszor Tommy a szeme elé került, mindig mogorván összeráncolta a szemöldökét.

– Én örök vesztes vagyok – mondta Tommy a barátjának este, aki az ágyán feküdt, és a mennyezetet bámulta.

– Tizedes úr, ki fogunk szabadulni innen valaha? – kérdezte Tommy, amikor a tizedes pár perccel lámpaoltás előtt belépett a hálóterembe. – Jó magaviseletért például?

– Szombat este kimenőt kapnak – felelte a tizedes. – Három órát, hattól kilencig, akkor azt csinálnak, amit akarnak. A laktanya három kilométeres körzetét nem hagyják el, úgy viselkednek, ahogy az egy királyi lövészhez illik, és józanon jelentkeznek az őrháznál egy perccel kilenc előtt. Aludjanak jól, emberek. – Azzal a tizedes körbejárt a hálóteremben, és egyenként eloltogatott minden gázlámpát.

Amikor végre-valahára eljött a szombat délután, a két dagadt lábú, sajgó derekú, elgyötört katona annyit bejárt a városból, amennyit csak lehetett három óra alatt, mindössze öt shilling elkölteni való pénzzel a zsebükben, ami meglehetősen korlátozta a választási lehetőségeiket, hogy melyik kocsmába térjenek be.

Tommy a mestere volt annak, hogy lehet pár pennyért a legtöbb sört kipréselni a kocsmárosokból. Amikor megállapodtak a körútjuk utolsó kocsmájában, a Volunteerben, Tommy eltűnt az udvaron, és nemsokára követte egy kissé kövérkés, Rose nevű csaposlány is. Tommy tíz perc múlva vissza is jött.

– Mi a fenét csináltál odakinn? – kérdezte Charlie.

– Na, mit gondolsz, tökfej!

– De hát csak tíz percig voltál oda.

– Az pontosan elég is – mondta Tommy. – Erre csak a tiszteknek kell tíz percnél több.

A következő héten megtartották az első lövészet- és szuronyharc-gyakorlatot, meg egy térképolvasási órát is. Charlie villámgyorsan elsajátította a térképpel való bánás művészetét, Tommy viszont egyetlen nap alatt tökéletesen megbarátkozott a fegyverrel. A harmadik óra után már ugyanolyan gyorsan össze tudta rakni a puskát, mint az oktató.

A második hét szerdájának reggelén Trentham kapitány megtartotta az első előadást a Királyi Lövészezred történetéről. Charlie élvezte volna, ha Trentham nem érezteti, hogy saját magán kívül senkit nem tart méltónak arra, hogy az ezred tagja legyen.

– Azok közülünk, akik azért választották a Királyi Lövészezredet, mert történelmi vagy családi szálak fűzik hozzá, úgy érezhetik, nem használ az ezred hírnevének, hogy bűnözőknek is megengedik, hogy beálljanak a sorainkba, csak azért, mert háború van – mondta, és tüntetőleg Tommyra nézett.

– Felfújt hólyag – jelentette ki Tommy, épp elég hangosan ahhoz, hogy az előadóteremben mindenki meghallja, csak a kapitány nem. Trentham arca elfelhősödött, amikor meghallotta a termen végigfutó nevetéshullámot.

Csütörtök délután Trentham kapitány ismét megjelent a tornateremben, de most nem tartott lovaglópálcát a kezében. Fehér trikó, sötétkék rövidnadrág és vastag fehér pulóver volt rajta, minden éppolyan vadonatúj és kifogástalan, mint az egyenruhája. Körbejárkált, figyelte az oktatókat, és mint a legutóbbi látogatásakor is, különös figyelmet szentelt a ringnek. Az újoncok egy órán keresztül párokban gyakorolták az alapmozdulatokat, először a védekezést, aztán a támadást. – Az állra vigyázni! – hangzott fel újra és újra, amikor egy-egy ököl nagyot csattant az ellenfél állkapcsán.

Amikor Charlie és Tommy mászott be a szorítóba, Tommy odasúgta a barátjának, hogy nagyon reméli, sikerül megúsznia pár percnyi árnyékbokszolással.

– Hé, maguk ketten, beleadni apait-anyait! – kiáltotta Trentham. Charlie kis, szurkáló ütéseket mért Tommy mellkasára, de azért vigyázott, hogy ne okozzon neki komolyabb fájdalmat.

– Ha nem csinálják rendesen, velem kell kiállniuk, egyik a másik után! – ordította Trentham.

– Szerintem ez még a tejszínhabot se tudná leütni egy tortáról – mondta Tommy, de ez alkalommal Trentham meghallotta a megjegyzést. Az edző nagy aggodalmára azonnal beugrott a ringbe, és azt mondta: – Na, majd meglátjuk. – Megkérte az edzőt, hogy adjon neki egy pár kesztyűt.

– Három menetem lesz ezekkel a fickókkal – mondta Trentham, miközben a vonakodó edző megkötötte a kesztyűit. A teremben mindenki abbahagyta, amit csinált, és nézte, hogy mi fog történni.

– Először maga. Mi a neve? – kérdezte a kapitány Tommyra mutatva.

– Jelentem: Prescott! – mondta Tommy széles vigyorral.

– Á, igen, a fegyenc – mondta Trentham, és egy percen belül letörölte a vigyort Tommy képéről, aki hiába táncolta körbe, próbálva elkerülni az ütéseket. A második menetben Trentham jó néhányat behúzott neki, de egyszer sem elég erősen ahhoz, hogy kiüsse. Ez a megaláztatás a harmadik menetre maradt, amikor a földre terítette Tommyt, egy akkora felütéssel, amilyet a poplari fiú még soha nem is látott. Tommyt úgy vitték ki a ringből, miközben Charlie a kesztyűjét kötözte.

– Maga jön – mondta Trentham. – Mi a neve?

– Jelentem: Trumper!

– Jól van, gyerünk, Trumper, kezdjük már – Trentham csak ennyit mondott.

Az első két percben Charlie ügyesen védte magát, a fejét kapkodva, kihasználva a köteleket meg a sarkokat, és igyekezett felidézni magában mindent, amit a whitechapeli fiúklubban tanult. Úgy érezte, rendesen meg tudná izzasztani a kapitányt, ha az nem lenne magasabb és súlyosabb is nála.

A harmadik percben kezdett megjönni az önbizalma, egyet-kettőt még be is húzott Trenthamnek, a nézőközönség nagy örömére. Ahogy közeledett az első menet vége, úgy érezte, elég szépen helytállt. Amikor megszólalt a gong, lehúzta a kesztyűt, és elfordult, hogy a sarokba induljon. Ebben a pillanatban a kapitány ökle oldalról telibe találta az orrát. Az egész teremben hallani lehetett a reccsenést. Charlie a kötélnek zuhant. Néma csend lett, a kapitány levette a kesztyűjét, és kibújt a ringből. – Az ember soha ne engedjen az éberségéből – csak ennyit mondott.

Amikor este Charlie az ágyon feküdt, Tommy szemügyre vette, milyen állapotban van a barátja arca, és annyit mondott: – Sajnálom, öregem, miattam volt az egész. Az a rohadék egy szadista állat. De ne félj, ha a németek nem intézik el, majd én gondoskodom róla.

Charlie halvány mosolyt erőltetett az arcára.

Szombatra mind a ketten összeszedték magukat annyira, hogy a többiekkel együtt be tudjanak állni a hosszú sorba a zsoldjukért: öt shillinget nyomott a kezükbe a számvevőtiszt. Az aznap esti háromórás kimenőn a pennyk gyorsabban elfogytak, mint a sor, de Tommy most is többet kapott a pénzéért, mint bármelyik újonc.

A harmadik hét elején Charlie már alig tudta belepréselni megdagadt lábujjait a nehéz bőrbakancsba, de amikor reggel az ébresztőnél végignézett a többiek lábán, látta, hogy a bajtársai sincsenek sokkal jobb állapotban.

– Ebből vécépucolás lesz! – ordította a tizedes. Charlie gyors pillantást vetett rá, de a szomszédos ágy gazdájának szólt.

– De hát miért, tizedes úr? – kérdezte Tommy.

– Amiért ilyen állapotban van az ágya. Nézzen rá, úgy néz ki, mintha három nővel töltötte volna az éjszakát.

– Csak ketten voltak, tizedes úr.

– Ne jártassa annyit a száját, Prescott, és reggeli után jelentkezzen a latrináknál takarításra.

– Már voltam kint ma reggel, köszönöm, tizedes úr.

– Hallgass már, Tommy! – suttogta Charlie. – Csak rontasz a helyzeten.

– Ez a tizedes rosszabb, mint a németek – suttogta Tommy.

– Remélem is, fiam, a maga érdekében – mondta a tizedes. – Na, indulás a latrinához, futólépés!

Tommy eltűnt, és csak egy óra múlva került elő, olyan bűzt árasztva, mint egy trágyadomb.

– Így egyetlen lövés nélkül kiirthatnál egy egész német hadsereget – jegyezte meg Charlie. – Csak eléjük állsz, amikor arra fúj a szél.

Az ötödik héten, miután a karácsony és a szilveszter minden különösebb ünneplés nélkül elszállt, Charlie-ra került a sor, hogy őrvezető legyen.

– A végén még megérjük, hogy francos ezredessé léptetnek elő – mondta Tommy.

– Ne hülyéskedj már – felelte Charlie. – A tizenkét hét alatt mindenki kap egy lehetőséget, hogy irányítsa a rajt.

– Az az érzésem, velem nem fogják megkockáztatni – mondta Tommy. – Én azonnal a tisztek ellen fordítanám a puskát, és az első lövést annak a szemét Trenthamnek szánnám.

Charlie nagyon élvezte a felelősséget, és kifejezetten sajnálta, amikor lejárt az egy hét, és át kellett adni a feladatot valaki másnak.

A hatodik héten már Charlie is majdnem olyan gyorsan tudta szétszedni és megtisztítani a fegyverét, mint Tommy, de a barátja volt a jobb lövész, mindent eltalált, ami csak mozgott, majdnem kétszáz méterről is. Még a törzsőrmesterre is nagy benyomást tett vele.

– Valószínűleg annak köszönhetem, hogy annyit lőttem célba a vurstliban – ismerte be Tommy. – De nagyon szeretném már tudni, mikor lőhetek végre a nyavalyás fritzekre?

– Előbb, mint gondolná, fiam – ígérte a tizedes.

– Előbb be kell fejeznünk a tizenkét hetes kiképzést – mondta Charlie. – Még legalább egy hónapig ki kell bírnod.

– A francba a kiképzéssel – mondta Tommy. – Még véget ér a háború, mielőtt elsüthettem volna a puskám.

– Ebben ne nagyon reménykedjen – mondta a tizedes, miközben Charlie újratöltötte a fegyverét és célzott.

– Trumper! – csattant föl egy hang.

– Igenis! – mondta Charlie, és meglepetten látta, hogy az őrmester áll mellette.

– Az adjutáns úr beszélni akar magával. Jöjjön velem!

– De őrmester úr, nem csináltam semmit.

– Ne pofázzon, indulás!

– Na, mehetsz a kivégzőosztag elé – jegyezte meg Tommy. – Vajon miért, csak nem az ágyba vizeltél? Mondd meg nekik, hogy én szívesen vállalom önként a kivégzésedet, akkor legalább biztos lehetsz benne, hogy gyorsan és biztosan túl leszel rajta!

Charlie kiürítette a tárat, a földre rakta a fegyverét, és az őrmester után sietett.

– Ne felejtsd el, jogod van kérni, hogy bekössék a szemedet! – szólt még utána Tommy, ahogy Charlie futólépésben eltűnt a gyakorlótérről.

Az őrmester megállt az adjutáns ajtaja előtt. A kifulladt Charlie épp akkor érte utol, amikor az ajtót kinyitotta egy zászlóvivő őrmester, aki hozzá fordult, és ráförmedt: – Álljon végig vigyázzban, maradjon egy lépés távolságban, és ne szólaljon meg, csak ha kérdezik. Megértette?

– Értettem, őrmester úr.

Charlie követte az őrmestert az iroda előszobáján át egy újabb ajtóhoz, melyen „Trentham kapitány, adj.” felirat díszelgett. Charlie hallotta, hogy ver a szíve, miközben az őrmester bekopogott.

– Tessék! – szólt ki egy unott hang, mire mind a ketten beléptek, négy lépést tettek, aztán megálltak Trentham kapitány előtt.

Az őrmester tisztelgett.

– Trumper közlegény jelentkezik, a száma 7312087! – üvöltötte, annak ellenére, hogy egyméternyire álltak a kapitánytól.

Az adjutáns felnézett az íróasztala mögött.

– Á, igen, Trumper. Emlékszem magára, maga a péklegény Whitechapelből. – Charlie épp ki akarta javítani, de Trentham elfordulva kibámult az ablakon, és nyilvánvalóan nem várt választ. – A törzsőrmester hetek óta magán tartja a szemét – folytatta Trentham –, és az a véleménye, jó őrvezető lenne magából. Be kell vallanom, nekem megvannak a kételyeim. De elismerem, hogy időnként szükséges előléptetni valakit a közlegények soraiból, ez javítja a morált. Gondolom, vállalja, Trumper? – tette hozzá, és még mindig nem nézett Charlie-ra.

Charlie nem tudta, mit feleljen.

– Igen, uram, köszönjük, uram! – mondta az őrmester, aztán felcsattant: – Hátra arc, gyors menetlépés, bal-jobb, bal-jobb!

Tíz másodperc múlva Charlie Trumper őrvezető újból a gyakorlótéren találta magát.

– Trumper őrvezető? – kérdezte Tommy álmélkodva, amikor meghallotta a hírt. – Ezek szerint ezentúl őrvezető úrnak szólítsalak?

– Ugyan már, Tommy, az „uram” is megteszi – felelte Charlie vigyorogva, és leült az ágya szélére, hogy felvarrja a sávot az egyenruhája ujjára.

Másnap Charlie tízfős raja kezdte azt kívánni, bárcsak az új őrvezetőjük ne azzal töltötte volna élete tizennégy évét, hogy a hajnali piacra járt. A gyakorlatokon való részvételük, a bakancsuk tisztasága, a felszerelésük állapota – mindenben ők lettek a legjobbak az egész században, mivel Charlie könyörtelenül hajtotta őket. A legnagyszerűbb eredményt azonban a tizenegyedik héten érték el, amikor a kaszárnyából elutaztak Glasgow-ba, ahol Tommy első díjat nyert a lövészversenyen, hét másik ezred minden tisztjét és közlegényét maga mögé utasítva.

– Zseniális vagy – mondta Charlie, miután az ezredes átadta barátjának az ezüstserleget.

– Vajon van egy jó ócskás Glasgow-ban, akinél ezt elsózhatjuk? – Tommy csak ennyit fűzött hozzá.

A kiképzést lezáró díszszemlét 1918. február 23-án, egy szombati napon tartották. Charlie fel-alá menetelt raja élén az ezred zenekarának muzsikájára, nagyon büszke volt az embereire, és életében először igazi katonának érezte magát – bár Tommy továbbra is inkább egy krumpliszsákra emlékeztette.

Amikor véget ért a parádé, Philpott törzsőrmester mindnyájuknak gratulált, aztán feloszlatta őket, és a nap hátralevő részére kimenőt kaptak, de éjfél előtt vissza kellett érniük a laktanyába.

A század most utoljára szabadult el Edinburghban. Ismét Tommy vette a kezébe az irányítást: a Tizenegyedik szakasz katonái kocsmáról kocsmára vándoroltak, és egyre jobban becsíptek, mígnem végül kikötöttek a törzshelyükön, a Volunteerben.

Tíz vidám katona állta körbe a zongorát, egymás után öntötték le a pint söröket a torkukon, és többször végigénekelték szűkös repertoárjuk minden darabját. Tommy, aki szájharmonikán kísérte őket, észrevette, hogy Charlie nem tudja levenni a szemét Rose-ról, a csaposlányról, aki bár elmúlt harminc is, szégyentelenül kacérkodott az újoncokkal. Tommy félrevonta a barátját a többiektől a bárpult mellé. – Tetszik neked, haver?

– Persze, de a te barátnőd – mondta Charlie, és tovább bámulta a hosszú, szőke hajú leányzót, aki úgy tett, mintha nem venné észre, hogy róla beszélnek. Charlie-nak feltűnt, hogy a szokásosnál eggyel több gomb van felül kigombolva a blúzán.

– Én ezt nem mondanám – felelte Tommy. – Különben is, tartozom neked némi jóvátétellel a törött orrodért.

Charlie felnevetett, Tommy meg hozzátette: – Majd meglátjuk, mit tehetek az érdekedben. – Tommy rákacsintott Rose-ra, aztán otthagyta Charlie-t, és odament a lányhoz, a bárpult túlsó végébe.

Charlie nem mert odanézni, de a képüket visszaverte a bárpult mögötti tükör, látta, hogy mély beszélgetésbe merülnek. Rose egyszer-kétszer odafordult és ránézett. Egy perc múlva Tommy megint ott volt mellette.

– Meg van beszélve, Charlie – mondta.

– Mi van megbeszélve?

– Menj csak ki a fészerbe, tudod, ahol az üres rekeszeket tartják, Rose is ott lesz fél perc múlva!

Charlie úgy ült, mintha odaragasztották volna a bárszékhez.

– Na, indulj már – nógatta Tommy –, mielőtt még meggondolja magát az a liba.

Charlie lecsúszott a magas székről, és kisurrant az oldalajtón anélkül, hogy hátranézett volna. Remélte, hogy senki nem figyeli, és szinte végigrohant a kivilágítatlan kis folyosón, aztán kilépett a hátsó ajtón. Megállt az udvar sarkában, és nagyon ostobán érezte magát, ahogy ott toporgott, hogy felmelegedjen. Rázta a hideg, és azt kívánta, bárcsak odabenn lehetne a kocsmában. Pár perc múlva megint megrázkódott, nagyot tüsszentett, és úgy döntött, jobb lesz, ha szépen visszamegy a cimboráihoz, és elfelejti az egészet. Már indult is az ajtó felé, amikor nagy sietve megérkezett Rose.

– Helló, Rose a nevem. Ne haragudj, hogy megvárattalak, de épp beállított egy új vendég, amikor kijöttél. – Charlie rámeredt a lányra a halvány fényben, mely az ajtó feletti aprócska ablakon szűrődött ki. Egy újabb gomb ki volt gombolva a blúzán, s kivillant a fekete fűzőjének széle.

– Charlie Trumper vagyok – mondta Charlie, és kezet nyújtott.

– Tudom – kuncogott a lány. – Tommy mindent elmondott rólad, azt mondta, te vagy a legkeményebb fickó a szakaszban.

– Azt hiszem, túlzott egy kicsit – mondta Charlie, és fülig pirult, amikor Rose kitárta a karját és átölelte. A lány megcsókolta először a nyakát, aztán az arcát, végül az ajkát, és szakértően a szájába csúsztatta a nyelvét.

Charlie először nem nagyon tudta, mit csináljon, de olyan kellemesnek találta a dolgot, hogy magához ölelte Rose-t, és egy idő után ő is nyelvéhez szorította a nyelvét. A lány kibontakozott a karjából.

– Nyugalom, Charlie, ne olyan hevesen. Tartogasd az erődet!

Charlie megint megcsókolta, most gyengédebben, közben érezte, hogy egy láda sarka a fenekének nyomódik. Óvatosan a lány bal mellére tette a kezét, és ott hagyta, nem tudva, hogy mi legyen a következő lépés, közben igyekezett kissé kényelmesebben elhelyezkedni. De nem számított az ügyetlensége, mert Rose pontosan tudta, mi a teendő, gyorsan kigombolta a hátralévő gombokat a blúzán, és előbukkantak hatalmas mellei. Egyik lábát felrakta egy halom sörösrekeszre, kitárva rózsaszín combját. Charlie a szabad kezét finoman a lágy húsra fektette. Szerette volna feljebb csúsztatni a kezét, ameddig csak lehet, de mozdulatlan maradt, mint egy állókép egy fekete-fehér filmből.

Megint Rose vette át a kezdeményezést, elvette a karját a nyakáról, és elkezdte kigombolni a nadrágját. Aztán becsúsztatta a kezét, és elkezdte simogatni. Charlie nem tudta, mi történik, bár úgy érezte, ezért igazán megérte eltörni az orrát.

Rose keze mind gyorsabban és gyorsabban járt, és a szabad kezével elkezdte lehúzni a saját bugyiját. Charlie úgy érezte, elveszti a lába alól talajt, amikor hirtelen Rose megdermedt, elhúzódott, és lebámult a ruhája elejére. – Na, ha te vagy a legkeményebb fickó a szakaszban, akkor nagyon remélem, hogy a németek fogják megnyerni a háborút.

Másnap reggel kifüggesztették a zászlóaljparancsot, mely szerint a Királyi Lövészek új zászlóalja immár harcra kész, és a nyugati fronton fog csatlakozni a szövetséges csapatokhoz. Charlie eltűnődött, hogy a bajtársi érzés, mely egybefűzte ezeket a különböző embereket az elmúlt három hónap folyamán, elég erőt ad-e ahhoz is, hogy harcba szálljanak a német hadsereg legjobbjaival.

A dél felé vezető vonatúton megint megéljenezték őket minden állomáson, melyen áthaladtak, és Charlie úgy érezte, most már talán kicsit méltóbb a kalapos hölgyek csodálatára. Este a mozdony begördült a maidstone-i állomásra, ahol leszálltak, és éjszakára a Royal West Kents laktanyájába vonultak.

Másnap reggel hat órakor Trentham kapitány tájékoztatót tartott: megtudták, hogy hajóval fognak Boulogne-ba indulni, aztán tíznapi újabb gyakorlatozás után továbbmenetelnek Etaples-be, ahol csatlakoznak az ezredükhöz Sir Danvers Hamilton alezredes parancsnoksága alatt, aki épp átfogó támadást készít elő a német védelmi vonalak ellen. A reggel hátralévő részét azzal töltötték, hogy rendbe tették a felszerelésüket, aztán egy pallón átvonultak a csapatszállító hajó fedélzetére.

Miután a hajó ködkürtje hatszor elbődült, kifutottak Doverből; ezren zsúfolódtak össze a Resolution fedélzetén, és katonanótákat énekeltek.

– Járt már külföldön, őrvezető úr? – kérdezte Tommy.

– Nem én, hacsak Skóciát nem vesszük annak.

– Én sem – mondta Tommy idegesen. Kis idő múlva azt motyogta: – Nem félsz?

– Á, dehogy – felelte Charlie. – Csak be vagyok tojva.

– Én is – mondta Tommy.